Вера Мутафчиева
Летопис на смутното време

chitanka.info

Част първа
Въртопът

Книга първа

Преваляше хиляда седемстотин шейсет и втората година.

По белите пътища на Империята и през тази година минаха много хора: еничари — недохранени и недоплатени, те избухваха в къси бунтове, трепеха аги, обираха чаршиите на някой и друг град и пак мирясваха, за да чакат редовна плата, пък тя все не идеше; керванджии — на прашасали коне те пренасяха за чужда сметка добруджански сурови кожи, карнобатска вълна с дълъг косъм, топове родопска аба или гранчета балкански гайтан; търговци — в лисичи кюркове или сукнени антерии, с по четири пищова на седло, търговците държеха все големия път и наемаха много стража за през теснините; чужди посланици — тях султановите хора пазеха като очите си, защото Западът престана да прощава на султана след последните турски поражения; скитащи дервиши — преди години те бяха тръгнали от някой оазис край Червено море, бяха спали при Каабата в Мека, пред Орхановата джамия в Бруса и Селимовата в Едирне, пощили се бяха някой ден край гробницата на Шехабедин паша във Филибе и продължаваха все към заник, макар пътят им вече да бе много по-къс от оня, който изминаваха скитниците дервиши преди век или два; спахии — те не помнеха времето, когато спахийството спечели страшна слава на Империята, сега земята беше у разни чифликчии, а спахията се разтакаше на мършаво конче и поминаваше от дребен грабеж; монаси таксидиоти — на магарета с чулени дисаги, а̀ко опърпани, таксидиотите носеха немалко пари, защото раята имаше манастира за едничкото свое в чуждата царщина, затуй го хранеше; селяни на ангария — пазени от сеймени на коне, те прехвърляха товара от рамо на рамо, отриваха потта да не гложде очите и крачеха без дума, без да се огледат или поспрат; овързани хайдути — те не бързаха, нали всяка крачка из султановия друм бе крачка към бесилото.

И през тая година умряха мнозина. Едни от глад, а други от преяждане, от еничарски нож, кадийска присъда, разбойнишки куршуми или спуснати в чувал във водите на Босфора. Но и през тая, както през всяка година, хората не само мряха — раждаха се хора.

В хиляда седемстотин шейсет и второто лято дойде на бял свят първият син на султан Мустафа III, очакван с надежди от цялото мюсюлманство — не бе пресъхнала въпреки дългогодишни страхове Османовата кръв. На отвъдния край на Румелия по също време се роди друго момче — синът на еничарина Омер Пазвантоглу и Халифезаде Фатма хатун. Мюсюлманският свят не знаеше още нищо за него, та на малкия се зарадваха само неколцина по-дребни от баща му аги. Затуй пък едно трето дете — син на някакъв граовски колибарин, четвъртото родено, но първото живо — беше посрещнато без радост. В гладните предпролети на Граово децата капеха като мухи и майките кълняха утробата си, която изхвърляше нетраен плод.

Какво още не се случи през тая година.

Султанът извика чужденци да затемелят крепостите по северния черноморски бряг срещу все по-силния напор на Русия. Великият везир заповяда нов данък — някаква глоба за претакане на виното или налог за подкови на пашовските коне. Побирчиите потеглиха да го приберат, половината от тях пропаднаха из пътя — убити от разбойници, самите те станали разбойници или претрепани от раята, дето ѝ беше причерняло. Един везир бе осъден, задето крадял еничарските заплати, и го замести друг, дето крадеше направо от хазната. На пазара в Едирне бе разпродадена скъпа стока: момичета от Грузия, Плевенско, Морея и Дагестан. Драгоманът на Високата порта започна да взима пари от немците, защото Франция даваше ниска цена за опасното му предателство. Омер Пазвантоглу бе осъден на изгнание заради много приказки и остави Видин с жена и пеленаче. Стойко, котленското джелепче, прие свещенически сан и отслужи първия си молебен. Един граовски колибар слезе от планината в Слаковец, за да намери в бейския чифлик хляб и неволя.

Безброй хора — преситени и недояли, охолни и озлобени, примирени и непокорни — живееха в държавата на султана. Всеки от тях и през тази година бе искал, търсил и се борил за нещо различно, а онова, което постигна, беше още по-различно от търсеното. Но хилядите желания и стремежи, хилядите борби за хляб, за власт, за пари, за сигурност или самочувствие бяха се слели в едно. Бяха изградили и продължаваха да градят едно: историята на тази земя.

И през есента на тая година, както през всяка есен, откъм морето духаха силни ветрове. Носеха тежка влага, още топла от преминалото лято, и я полепяха навсякъде. Затуй мастилото съхнеше бавно; буквите дълго лъщяха, преди да обърнеш листа. Докато чакаш, има време да се поразстъпиш, и без туй си се вкочанясал.

Вратата хлопна. Стъпките заглъхнаха из ходника. Вътре остана мек сумрак с едно светло петно — от прозорчето. Там съхнеше изписаният лист.

„Внемлете ви, читатели и слишатели, роде болгарски, що ревнуете и усрдствуете по своего рода и по свое отечество болгарское и желаете разумети и знати заради своего рода болгарскаго, и за ваши отци и преотци, и царове, и патриарси, и светих, како са испрво поживели и преишли…“

Някой бе събрал в малка книжка голямата, забравена история на своя род. А написали я бяха прадедите на рая и хайдути, на помаци и еничари. Те бяха поживели и преминали. Останал беше родът. И тия хиляди хора — подкарвани на война, на каторга, на ангария и бесило, — и децата им, и децата на техните деца щяха да създадат още незаписаното: новата история на своя род.

Казват, тя започвала тъкмо от тази хиляда седемстотин шейсет и втората година.

I

Пътникът отдавна загърби Градец и вече излизаше из боаза. Кончето му — от ония дребни добичета, дето ги яха най-често раята, а отдалече ще вземеш за магаре — ситнеше под лекия товар. Ездачът беше сухичък, възжълт на лице, още млад човек в избеляло расо. Бе свалил капа — слънцето припичаше без жал, — а ръцете му халтаво държеха поводите. Тесни, и те възжълти; такива ръце имат писмените хора, непознали копан.

Въпреки жегата пътникът не клюмаше отпуснато, разглеждаше равнината: големите, богати села, безкрайните землища на чифлиците и малките, плъзнали по всеки баир нивички на раята. В Тракия ситите години не са чудо, но тази си я биваше. Попът беше израсъл в Балкана, където хората купуват хляба, а все пак го радваше чуждата радост. Ето, такава бе запомнил той Тракия през годините, когато яхаше хранен кон пред бащините или чичовите си стада и слизаше по другия път — към Едирне и Стамбул. Никакъв поп не беше тогава Стойко Владиславов, ами джелепин, както всеки първа ръка котленски син.

Стигна Сливен късно след пладне. Поведе кончето все надолу, към средата на града. Кривите, изровени от вади сокачета вече се смениха с друго — богатските махали на града. Стойко познаваше тия зелени турски дворове, откъдето се чува плисък на чешми, белосаните минарета, чаршиите.

Бе идвал много пъти тук, най-близкият голям град до Котел си оставаше Сливен, макар котленци да се съдеха при османпазарския кадия. Но затуй че отдавна не бе спохождал града, видя му се променен. Израсли бяха нови къщи — нетурски, а богати къщи, с мази и дюкяни. Пък Сливен беше се и разлял, едва се отделяше от Клуцохор и до година-две щеше съвсем да зарасте тясното поле помежду им. По-други къщя бяха струпани в Клуцохор, еднокати, сиромашки; личеше си, че скорошните заселници не поминават от чифчилък, ами чиракуват и слугуват из чаршиите.

„Е, порасла ще да е и енорията на поп Серафим“ — рече си Стойко. Стана му драго, дето неговият стар приятел ще се е позамогнал. Не бе лесно да си поп в Клуцохор, малко носеше сиромашката махала.

Някак не вървеше да яздиш през нищетата ѝ, та пътникът слезе от коня, поведе го. Докато стигне Серафимовата къща, полите на расото му досущ побеляха от нажежен прашуляк. Къщата позна отдалеко, все тази. Стойко поотупа поли и улови мандалото; ударът заседна в топлия, гъст въздух.

Някой идеше през двора, влачеше калеври по плочите. Гостът се досети, че ще да е тъкмо поп Серафим. „Още е остарял — помисли си. — Осем годинки са туй…“

Портата изскърца; през пролуката се провидя сив пласт коси и брада, а посред загорялото лице — присвити очички. Те се присвиха повече, като че ли старецът искаше нещо да си припомни. Сетне между сивия пласт светна добра усмивка:

— Ти ли си бе, отче Стойко? Влизай и добре дошъл.

Докато вървеше подир приятеля си през зашумения двор, докато слушаше думите му, Стойко не сваляше очи от приведения, охлузен гръб и си викаше, че и Серафим, както всичко в Сливен, се е променил. Помнеше, преди осем години приятелят му беше в силата си човек и въпреки постната до немай-къде своя енория, въпреки децата и кахърите, не даваше се — все в едни големи работи му беше умът.

— Какво да обърнем, отче Стойко — говореше Серафим, — как се сбърка да наминеш? Колко пъти ти провождах хабер! Много здраве на поп Стойко, виках, пък и за нас да се сети. Ама на, забрави ме ти…

— Как щяло, отче, не съм. Питай кого щеш — с години не съм излизал из Котел.

Седнаха под асмалъка. Поп Серафим взираше уморени очи в госта си, а в сякаш забравената върху лицето му усмивка имаше и жалост някаква, и болка.

— Все тоя си, отче, държиш се. Пък и млад си. Какво, мигар ти клопнаха четирийсет?

— Татък. Скоро ще ги направя.

— Виж, аз взех, че остарях… Ръцете ми ли гледаш?

Серафим се стресна, като че поиска да изтрие длани в подрасника, а те аленееха и синееха.

— Чудиш се, а? Вапцваме, цялата челяд вапцва, та и аз помагам. Син ми, Пенко де, стана абаджия, със зетя работят. Имат си в града дюкян де, ама тук им е бояджийницата. Хлябът да излиза.

„Че какво нередно има в това? — попита се Стойко, защото старият май се оправдаваше. — Всеки я кара, както може.“ И веднага се досети защо:

— Ти не учеше ли Пенко за поп?

— Учих го. И изучи се. Ама няма прокопсия за свещеника, отче, ти барем знаеш. Ей, нали ме гледаш, от петнайсет години чакам за енория в града. И пари дадох. Малко били, вика владиката. В Клуцохор ще се мре, разбра се тя… А еснафите печелят, някои по-едри карат аба чак в Анадола. Та и Пенко наш. Такива ми ти: едно гласи човек, друго излиза.

— Нищо, отче — утеши го по-младият. — Насила се не служи… Ами инак, как я карате из Тракия?

— В Балкана живеете вие, отче — оживи се старият, — хабер нямате какво е по нас. Знаеш, от баща и дядо съм запомнил едно: олеле! Пък и аз ти думам сега, че тяхната болест е била нашето здраве. Такова време настава, че име няма, страшно! Обърка се светът, на провал вървим. Може и чер да беше редът на султана, ама беше ред някакъв.

— Вярно, на лошо отива, всички също викат. Ама туй зло дано бъде на добро!

— Че като как? Дъх не си поемат хората, струва ти се, светът се довършва, така са пропищели.

— Голяма царщина е то, отче — отмина думите му Стойко. — Голяма и стара. Мислиш си, кога вземе да бере душа такава царщина, бързо ли ще свърши, лесно ли? Грозно ще бъде то, а пък — хубаво. Защото туй ще ѝ е краят…

— Не си виждал ти, брате — прекъсна го Серафим, — как потъва нещо грамадно, натоварена гемия, да речем; аз съм виждал. По Марица, под Едирне вече, към морето карат гемии с ориз. Та ако някоя се продъни с все товара, страшен е въртоп! Завърти се водата като вихрушка и всичко, дето е наоколо, повлича го към дъното.

От туй ме е страх мене: вземе ли да потъва султановата царщина, невиждан въртоп ще бъде то — всички ни ще помете. Него вече не можем изтрая, брате, сила не остана…

— Сила ли не остана, отче Серафиме? — със съвсем различен глас повтори думите му по-младият. — Ти чул ли си някой от нашите, Пенко ли било, някой от Клуцохор или Сливен там, да ти рече: не мога повече! Няма такъв.

И аз често съм мислил като тебе: свърши се! Чудо някое, мислил съм, трябва да стане, та да прогледне българинът, да се пребори за себе си. А кое да наречем чудо? Има ли по-голямо чудо от това, отче, че още живеят българи? Каква напаст не е преминала над земята ни, коя човешка мъка е отминала българина? А защо не са се свършили българите, кой ги крепи, на какво се надържат, защо не са си дали езика, вярата? Нали една дума е нужна — една дума пред кадията — и всеки би се куртулисал, ще стане господар. Защо безброй българи не са казали тази едничка дума, отче Серафиме? Ето го чудото.

„Аз ли говоря това? — стресна се и млъкна Стойко. — Откога не е било да се отприщя? От години…“

Ако човек не би го познавал отблизо, никога и нямаше да повярва, че у този слабоват, плах поп наистина живеят двама различни хора. Единия виждаха всички: Стойко, свещеника от Долна махала, който имаше хубав, но невисок глас и умееше да сказва сладко; Стойко, който по-бързо от всички котленски попове можеше да изучи детето ти на четмо и гръцки език. Този Стойко изглеждаше на котленци свит, неуправен — когато в едно чорбаджийско село някой двайсет години не насмогва на борчовете си, нито вдига триката къща, почват да го гледат с присмех чак жената и децата му. Попът усещаше с откритата си треперлива душица този присмех, снизваше се под хорското съжаление. Докато сам взе да мисли за себе си същото, съгласи се с цената, която му дадоха тежките котленци.

Едни хора — струва ти се — са готови да воюват с цял свят, за да му натрапят своето мнение за себе си: че те са правите, че от тях по-добри няма. Други пък му отстъпват и сами започват да си търсят грешки, слабости. Нека такива вече не чакат милост — човекът, да си признаем, е донякъде като псе: лае, гони и се зъби на оногова, който отстъпва заднишком. Та одумките не оставяха на мира поп Стойко тъкмо затуй: че и той гледаше на себе си отстрани, съгласяваше се с котленци, дето не бил човек на място.

Такъв беше единият Стойко, но имаше и втори. Той се издаваше така рядко, че понякога сам не познаваше гласа си. Както стана тая вечер под Серафимовата асма.

По-право на времето вторият Стойко се обаждаше често, упорит, самоуверен. Това е силата на познанието — тя ти дава да съзнаеш своята слабост, но и слабостта на другите. Тя те довежда до вяра, че е възможно да промениш с нещо този сбъркан живот, да го изместиш — било на йота — от старото му, криво корито.

Измамна е подобна вяра, трябваше да минат години — цялата Стойкова младост, — за да го проумее и Стойко. А през ония години той беше залягал, както никой, писал и преписвал, търсил и крил писаното слово. Беше се старал да го прероди и поднови.

Навярно котленци биха се зачудили, дето техният поп — малко, че не насмогва на зоровете си — с години упорствува в нещо така непотребно: над някакви, нови уж думи, които да съчетае в книга. А той се вслушваше с ухо на свирец в новата, живата реч и му се чинеше, че я отсява: кое слово е живо и кое — още по-живо. Кое хората подхвърлят, а то угасва, докато друго тежко пада на мястото си.

Този труд на времето го свърза и с поп Серафим — убеждението, че църковното слово трябва да се превърне в език, разбран за българите от осемнайсето столетие. Не би казал кой от двама им — Серафим или Стойко — първи беше стигнал до такава мисъл, но и двама сториха много, за да израсне тя до дело. Сливенецът преведе Евангелието на нов български, котленецът написа на него първите си проповеди.

Не се излиза наглава с труд, непосилен за цяла учена школа. Стойко беше чувал, че някъде морето ту напирало, ту се дръпвало — така работеше и той, на приливи. После идеше отлив; покрай оградения с книжа поп котленци се суетяха, печелеха или се разоряваха — българинът се бореше за свое място в обширната мушия на султана. „Не се живее само с хляб“ — говори писанието и тази вяра бе тласкала Стойко да се труди над словото. Но без хляб пък съвсем не се живее — друга истина, която все по-често взе да отбива книжника от пътя му. Защото българинът още си нямаше хляб за всеки ден.

Такива срещуположни истини — нали всяка от тях отричаше останалата — бяха родили и двама отделни Стойковци. Единият — примирен, победен от борбата за хляб, която вилнееше наоколо. Вторият — дето напук на всичко не се отказваше от своята борба, макар да знаеше, че в нея би бил сам още десетилетия.

Той още не бе сигурен кой и как ще я поеме от него, а съвсем пък несигурен — с какво тя ще завърши. Но я предусещаше с изострената будност, дадена на ония, които биха живели и без хляб заради великото отвъд хляба.

„Ето го чудото!“ — рече преди малко. И не помисли за себе си. А чудото с българина беше тъкмо този, вторият Стойко: тъмното, наследено през поколения роби упорство в една наглед безнадеждна цел.

Не усетиха кога над дворчето е слязла вечер. Гъстата лозница затъмняваше още повече лицата на приятелите пред прага. Само къделите алена и жълта вълна покрай дувара светеха в зеленикавия мрак. Някой запали борина в бояджийницата. Оттам се цедяха през пролуките слаба светлина и детски гласове.

Поп Стойко гледаше нататък и се усмихваше на себе си. „Седим и си приказваме — помисли, — а дечурлигата боядисват. Потъвала царщината, краят на света като да бил идел. Вятър е то и празни думи! Има ли хора да си гледат работата, как ще свърши светът? Ще оцелеем и този път, в това ни е силата на нас: да удържим…“

Сякаш старият чу мислите му:

— Нека помогне бог и този път да удържим, брате! Дорде отмине въртопът…

А на Стойко повече не му се говореше. Такава спокойна увереност бяха донесли собствените му думи. Мислиш си уж нещо с години, а го проумяваш докрай чак когато го изкажеш другиму.

Двама вечеряха под лозницата. Късно се прибирали мъжете от дюкяна, рече старият, а женорята се оправяли с преждите, та не им било до трапеза. Едно момиченце, вапцано до веждите, дето беше бъркало боя, им донесе квасено мляко и хляб. Сетне отново потъна в пристройката.

Ядоха мълчаливо в тъмното и едва когато свършиха, котленецът се обади:

— Защо нищо не ми казваш, отче Серафиме, за твоите работи. Мигар вече не писваш?

— Не съм зарязал, брате. Карам я по малко. Очите ми нещо нефелат, годинки… Чакай, искам да ти покажа, рекох.

Изнесе запалена борина от бояджийницата и поведе госта в одаята си. Там, пред прозореца, както по-рано, бяха струпани книги. Старият не посегна към тях, ами извади дълъг свитък. Улови горния му край, другия подаде на Стойко. Котленецът го придърпа под светлината и върху листа израсте клонесто дърво. „Има си хас! На шаръчийство ли го удари поп Серафим?“ — рече си. И чак тогава забеляза, че всеки клон от дървото носи букви. Заникна. Авитохол, прочете върху дънера — тия букви бяха най-едри. След това проследи долните клони — Аспарух и Крум. Нагоре идеха все по-тънки: Борис, Симеон; Петър. И така — до цар Ясен. От неговото име нататък, по съвсем дребни вейки, стоеха непознати имена: Георги Кондураджи имаше, Стайко Фурнаджи и просто Добри, Златан, Стоянчо.

— Що е това, отче Серафиме?

— Родословието ми, брате. Много труд хвърлих, мъчно издирих имената на дедите си. До Кондураджи Георги опрях, негли другите никой не помни. Та между тоя Георги и цар Ясен са били много колена, ама няма как, прескочих ги. Рекох си, по-добре тъй, отколкото да се затрие паметта и на тези, дето още ги споменаваме.

— Мигар от цар Ясен ти е коляното, отче? Отде знаеш?

— На всички ни е от него коляното, брате, инак не бива. Да не смяташ, че от Чингиз хан ми слиза родът? Пък може и да си чувал: моят джинс не е тукашен, преселници сме от Ясеновец, на цар Ясена селото.

— Тъй, тъй. Право. — На Стойко се не щеше да разубеждава приятеля си; внимателно, с тиха радост го гледаха над листа добрите очи. — Хубава работа си свършил, отче. Такива като тебе дорде залягат, за какъв свършек ще ми приказваш! Ами българските царе откъде взе, дали от онази книжка?

— От нея. Къде другаде ще намериш царете ни?

— Нали я пазиш, отче Серафиме? Не бива да пропадне.

— Не ще и дума. Къде беше? — Старият зашари между купчината и току извади тънка, обшита в кожа книжчица. Разгърна я.

„Внемлете ви, читатели и слишатели, роде болгарски…“

Не помнеше поп Стойко за кой път погледът му минава по редовете ѝ, а всякога го стягаше гърлото, колчем разгърнеше тази първа страница.

— Преписа ли я още някой, отче Серафиме? — попита. — Така заръча човекът: нека я препише всеки!

— Преписа я, брате. Един. Карнобатски един отец, преди четири-пет години беше. Две недели живя дома, докато работи.

— Петнайсет лета… — замислено проговори Стойко. — Толкова стана, откак приех от хилендареца тази книжка. И няма десет души да са я преписали. Три пъти — аз. Карнобатецът. От Търновско — двамина. Един в Шумен. Туй то… Слаба е жътвата, отче, пред паметта на оня човек ми е срамно.

— Пред паметта му, викаш? Нима намери покой душата Паисиева?

— Починал, казват. В Самоков. Пак разнасял словото, види се, там го намерила и смъртта му.

— Упокой, боже! — прекръсти се старият.

— Покой ще намери, отче Серафиме, ако не десет — стотици книги да бяха преписани от неговата.

— Не доживява всеки жътвата си, брате. Малко било десет, казваш. Някога, при потопа, от всичко артисало по едно. А от това едно земята се е покрила с живинки и плод. Време е трябвало просто. И на нашия род трябва време, за да приеме семената на словото.

Навън някой трополеше, чуваха се гласове. „Май мъжете си дойдоха“ — рече старият. И още неизрекъл, те влязоха. Пенко — висок, жилест, с такива весели очи, сякаш не от работа се връща, ами от хоро. Подире му — навярно зетят, по-млад, набит мъж.

— Дървото ли ти показва тате? — попита госта Пенко с усмивката, с която се говори за някое дете. — Само едно, тате, си сбъркал на дръвцето: Пенко пише там. Пиши „уста Пенко“! От днес съм майстор в абаджийския еснаф. Мале! — извика той към другата одая. — Налей от тригодишното! Сполуката да полеем.

Двамина още стояха над листа, макар да гледаха вече само новия майстор — радваха му се. А в светлината на борината гънеше клони и вейки старото яко разклонено и разлистено дърво на българския род.

II

— Още ли няма?

— Няма. — Нали ти рекох: щом има, веднага ще проводя да те извикат, рахат бъди!

Този, който беше питал — младо, тънко турче, се завъртя на пета и тръшна вратата на кадилъка.

Шемседин ефенди, кадия на Брезнишко, вече бе навикнал с него и чоглаво му беше, ако то не се отбиеше барем на два-три дни да узнае дали най-сетне е дошло важното му писмо.

За първи път Шемседин ефенди го видя преди година. Тогава той гледаше някаква давия за продан и си помисли, че туй, босото с кърпените дрехи, сигурно има вземане-даване с продавача, та нещо ще се жали. Но момчето не помръдна, докато из одаята не излезе и последният даваджия; разтриваше нос, попривдигаше проядения ремък на гащите си и не знаеше как да започне.

— Тебе какво те води?

Шемседин ефенди имаше обичай да говори бавно, за да го разбират неверниците. В Брезнишко турците бяха малко, а от гяурите по някой едва откъсваше господарския език.

— При тебе ида, кади ефенди. По една работа.

— С кого имаш давия?

— Нямам…

Под изпитателните очи на султановия човек селянчето се обърка за малко. Сетне пое и изрече на един дъх:

— Дойдох да ме сториш мюсюлманин.

Е, това пък Шемседин не беше чакал! Не само загдето през десетината години, изкарани в Брезник, не знаеше такова чудо, а за туй, че всеки е чувал как неверник приема правата вяра. Имаше си определени начини за тая работа.

Най-често пред кадията изстъпваше мюсюлманин и му обаждаше, че някаква мома искала да остави гяурската вяра. Веднага още мюсюлманинът ѝ избираше име и кадията съставяше худжет. Пишеше, а си мислеше как е станала тя: същият правоверен е хвърлил око на момичето, събрал е пет-шестима по-яки приятели, прехвърлил е дувара на баща му нощем, грабнал го е — сънено и подплашено до смърт, — отвел го е у дома си и го е запрял. А понеже не иска да го запише своя робиня (то излиза по-скъпо), взима го за втора или трета жена. Но преди туй трябва да го потурчи.

Понякога пък бабаити водеха пред кадията момчета — пак такива, дето уж искали да приемат исляма. По някое втрещено от заплахи и смазано от бой чираче пристъпваше, държано под мишница от двама правоверни; те говореха наместо него, а то кимаше — готово на всичко, само да няма още бой. Сетне щипваше навън и улавяше къра. Друг път — дошло на себе си — захващаше да крещи, че е насилено, че не ще ни Мохамеда, ни вярата му. Някъде из чаршията тогава го застигаше тълпа мюсюлмани, заграждаше го като погнат заек и го стъпкваше със стотици нозе. Гяурите броеха такива отстъпници за светии, но малцина намираха смелост за мъченичество.

Всичко казано тук Шемседин бе чул или видял, ама онова, което стана преди година в кадилъка, не приличаше на нищо чуто и видено.

— Ти да не си направил някоя беля, а? И сега те е страх, че ще те пипнат и обесят?

(В богопазената империя всеки убиец или разбойник, изправен пред палача, можеше да прегърне едничко правата вяра и тъй да отърве въжето.)

— Не съм свършил беля. Искам да стана мюсюлманин.

— Че тя така не може. Кой ще ти бъде свидетел? Откъде да зная що за момче си, дали не си побягнал роб.

— Никого в града не познавам. От Слаковец съм, от чифлика. Не ще мръдна, дорде не ме пишеш мюсюлманин, ден ще седя тук, неделя. Нека видиш, че никой няма да ме подири. Роб!… — процеди със злоба. — Барем една свястна риза щях да имам, ако бях роб.

Този ден Шемседин ефенди остави момчето да преспи в хапуса. Не че го запря, ами се надяваше, че то ще се уплаши и избяга. А ако не избяга, чисто е, ще рече.

На втория ден по обяд накара да го извикат; беше се сетил, че то не е яло. Каза да му сипят пилаф, гледаше го как лакомо гълта и все се чудеше откъде се взе туй момче и какво го носеше.

— Ти защо си толкова мераклия да станеш мюсюлманин, а?

Чакаше то да заразправя как разбрало, че вярата на баща му е неправа, та иска да го приеме истинският бог.

— Защото ми стигна до зъби — процеди момчето, без да се замисли. — Знам, някои търпяват и по-лошо. Пък на мен ми се не търпи, толкоз!

Май тъкмо тези думи накараха кадията да повярва, че няма насреща си нито избягал каторжник, нито преследван роб. Затуй, когато свари слаковчанчето на припек пред кадилъка следобед, Шемседин рече:

— Я ела да наредим твоята.

Свидетели нямаше, та кадията извика гавазина, който по цял ден дремеше край вратата. Тоя Хюсеин, син на Ахмед, и самият Шемседин ефенди бяха еднички свидетели на тайнството. Гавазинът подпираше стената, Шемседин пишеше изкусно худжета, а момчето стоеше, затаило дъх, и чакаше да бъде пропуснато в живота.

— Какво име да ти турим? Май не си го намислил, а?

— Избрал съм си. Фейзи пиши!

— Че защо пък точно Фейзи, туй име малко го има.

— Да ми носи късмет.

(„А, такава била тя — подсмя се кадията. — Успял, охолен, прочут, това значи Фейзи. Не било дотам загубено аргатчето…“)

— Хубаво — рече. — Фейзи, син на Абдулла.

— Какъв Абдулла? Баща ми не се вика Абдулла.

— Баща ли? Ти баща вече нямаш, не може гяурин да бъде баща на правоверен. Сега си син на някой божи раб — Абдулла. Такъв е редът.

Дали на Шемседин само се стори, или момчето наистина се стъписа? Можеше ли до този миг да не бе премислено, че от пътя, който поемаше, няма връщане към своите, към рода? Скъсало бе прастарата верига на кръвта и езика, на общо тегло и обща вяра. Нямаше си вече нищо, дето да го спъва, но и нищо да го крепи.

„Ами! Мигар ще се побере това в ума на гладно, облъскано ратайче!“ — викаше си кадията, докато момчето стоеше пред него, стиснало зъби.

— Пиши каквото трябва! — рече то глухо. — Знаеш си работата.

Худжетът беше готов. Шемседин тури под него украсения си подпис и кимна на гавазина:

— Тук удари палец!

Хюсеин запретна ръкав, потопи пръст в дивита, притисна го с благоговение под написаното. Шемседин посипа хартията с пясъчец, изтръска я и я подаде на момчето.

То я пое. Държеше в ръка правото да живее като човек, да яха кон и носи пищови, да пътува, търгува, воюва и печели. И право над живота на другите — на ония, които до днес бяха родът му.

Кадията му чинеше сеира. А да си кажем, никакъв сеир нямаше. Момчето разгледа листа все с туй кораво лице. Стрелна, някак поновому надменно, кадията.

— Сега пиши другото! — рече.

— Че то се свърши, какво друго?

— Пиши до султана. Искам да ме стори еничар в дванайсетата орта, нали в София била дванайсетата?

— Ама си го намислил! — Покрай мътните очи на кадията се събраха бръчки и пак се изгладиха. — На какво отгоре да пишем?

— На туй, че съм нов мюсюлманин.

— То не стига. Ти късно си се родил, що ли? Султанът е бил петимен за повече еничари преди две-триста години. Сега се чуди как да се отърве и от тези, дето ги има. Всеки се натиска за еничар, за келепир.

— Другиму ги разправяй! — упорствуваше момчето. — Зная аз и песен такава: еничарите са все наша кръв. Все нови мюсюлмани.

„Аджамия! — викаше си с присмех кадията. — Какво да му разправям, до колене му морето. Нейсе, ще поумнее…“ Извади малък лист — голям не му се хабеше за ялови работи, — изшари. А слаковчанчето го гледаше, сякаш вече наистина е еничар, отвисоко.

— Щом дойде някой да донесе ферман, ще изпратя писмото по него — рече Шемседин. — Ама ще трябва да чакаш месец ли, година ли. Падишахът дано има и друга работа.

Момчето си въздъхна. Не му се търпеше, види се.

— Язък, дето никой не те доведе, ами дойде сам — поиска да го разтуши кадията. — Виж, сега няма кой да те дари с нови дрехи, полагат ти се като на нов мюсюлманин.

— Здраве да е! — Личеше си, че не за кат нови дрехи беше си сменило вярата.

От онзи ден измина, речи го, година. Фейзи често се отбиваше в кадилъка да пита има ли отговор от Стамбул. Както се каза, Шемседин ефенди свикна с него и почти жалеше, че до някой ден момчето ще получи своята важна книга и ще изчезне.

През това време Фейзи стана друг: поохрани се, наедря, заякна. Стъпваше широко, полюляваше бабаитската плещи. И главата си държеше другояче, отметната над изправения гръб. Виждаше се, че е забравил къра — никога селянин не върви досущ изправен.

Веднъж Шемседин го попита откъде е взел пари да се облече. Наместо отговор, слаковчанинът присви очи — вече често имаше такива едни погледи. Кадията разбра: не бива да пита. Оттогава в ума му заседна, че работата на новия мюсюлманин не е съвсем чиста. То, дето не е чиста, се познаваше по много неща.

Фейзи не бе заловил никакъв занаят в града. Сякаш баща и дядо бяха се наработили и заради него. Къде се пилееше и какво ядеше, остана тайна. А спеше в бекярските одаи при джамията; там се сбираха такива, за които кадията не обичаше и да мисли, инак трябваше да нареди на сеймените да ги запрат и разпитат откъде са и какво търсят в Брезник. И щеше да излезе — Шемседин бе уверен, — че поне половината са за каторга. С тия хора живееше Фейзи. Като да не можеше намери по-свястна дружина.

Но кадията не подозираше, че Фейзи не може да намери по-свястна дружина.

Едва дни след като прие ново име и още си въобразяваше, че сега вече светът е негов, момчето схвана колко тесен е този свят. Нямаше наоколо човек, който да не знае, че ей това е Фейзи, ратайчето от Слаковец, дето само, без заплахи и побой, си сменило вярата. Отпърво, докато продължаваше плахостта му, сочеха го с пръст, подхвърляха обидни думи зад гърба му. И болеше го, и не: роденият роб рано обръгва на гавра. Но имаше в Брезник едни хора — от тях той направо се боеше, — дето го мереха с такава злоба, че Фейзи преминаваше сякаш по жарава под погледите им.

Уж се стараеше да не мисли за настръхналите гяури от града, а взе да се навърта повече из турската чаршия или да посядва пред джамията (всеки петък подир молитва там раздаваха пилаф на сиромашта). Щеше му се да не усеща как всеки го сочи с пръст, искаше да среща вече само мюсюлмани — нали сега те му бяха свои. Сякаш търсеше между тях мястото си, някаква закрила срещу неизречената закана на рода.

И ето: първия ден, когато заскита по турската чаршия и спря пред дюкяна на някой Ариф, чу този Ариф да подвиква на калфата си:

— Те тоя е дин-дьонмето!

За първо чу думата, която дълги години щеше да го преследва, по-жестока от бич: „вероотстъпник!“ Дръпна се от кепенците на Ариф. Тоя път улицата му се счини незнайно дълга. От всеки дюкян и вратня сякаш го преследваха очи. Усети: тук хората дори не го мразеха, тук просто не го броеха за човек.

Страшни бяха тия първи дни, Фейзи си знаеше, че не ще ги забрави. Нямаше къде да отиде; назад бяха останали онези, чието тегло отхвърли — за тях изменникът беше мъртъв. Около му пък живееха, крадяха и богатееха господарите по рождение, но Фейзи не бе роден от тях. А между едните и другите стоеше той, Фейзи, син на Абдулла, човекът без свои. Дьонмето.

Държеше го само вярата, че скоро ще дойде султановото писмо и ще стане еничар. А дотогава трябваше да живее като добър мюсюлманин, да не излезе недостоен за високото звание.

Всеки петък отиваше на молитва. Щом видеше, че към Пазар джамия се потътрят еснафите от турската чаршия, Фейзи се упътваше подире им. Отначало съвсем не знаеше какво следва — не бе дори надничал в джамия. Затуй влезе последен и цял превърнат в очи и уши, повтаряше всичко, което вършеха другите. Изу емении и поизплакна пети на тънката струя на шадравана; дръпна пердето и влезе бос; коленичи върху големия килим с прилепени към бедрата длани. После, щом имамът зачете молитва, Фейзи направи толкова метани, колкото всички правоверни, обръщаше се заедно с тях към четирите краища на света, прострял ръце напред като слепец.

Едва се удържаше да се не разсмее — досмеша го на стотината здрави и прави мъже, заети с досадна игра. Но изведнъж се огледа: защо стърчи така сам? Когато влезе, беше клекнал помежду другите, а след туй, сигурно докато са правили метани, правоверните бяха се издърпали вдясно, нагъсто, та Фейзи остана самичък като прокажен.

Притъмня му. Кои бяха те, за да се гнусят от него? Кой от тях бе платил по-високо правото си да коленичи в Пазар джамия?

Измъкна се набързо преди всички мюсюлмани, но не тръгна да скита из улиците. Излезе накрай града, над бахчите, седна и се загледа към Слаковец.

Право казано, нямаше какво толкоз да гледа към Слаковец дьонмето, макар да бе оставило там баща и майка. Не беше слаковски соят му, колибари бяха. Фейзи не помнеше колибите, но му се чинеше, че дълго е живял там — така често говореше баща му за някога своята земя.

Високо в Граово нивята са постни — пясък и камъни, — затуй там нямаше и села като хората; по пет-десет колиби. Една от тия колиби била на неговите. С няколко ниви, които захващали от сами прага ѝ, едва закрепени върху стръмния, измит баир.

Старецът бил още дете, разправяше, когато долу, в Слаковец — дошъл агата — софийски еничарин, който прекупил десятъка на Брезнишко и тръгнал да го прибира.

Мерата на Слаковец е равна, тлъста. На агата харесали влажните ливади, мазната угар. Събрал селяните и им обявил, че ще купи тази мера. Те мълчали и се разотишли, но знаели, че пазарлъкът едва започва. Агата останал седмица в село и разплакал дете у майка — излишно е да се описва, знайно как. Имало селяни, които изтраяли на мъки до два дни и нощи, а на края все пак кандисали. Агата прибрал срещу дребни пари тапиите на цяло село, през есента вдигнал четириката кула край Слаковец, а напролет селяните вече орели не свои ниви, ами чифликчийски. Превърнали се в аргати на софийския еничар.

Наесен след харман селяните се нареждали около кулата — да получат плата. Чакали те по седмица, господарят живеел чак в София и не бързал да нахрани слугите си. Накрай идвал с голям салтанат, сядал на стъпалата пред кулата, кехаите изнасяли кантар и тефтери и започвал да прави сметката.

Първата година слаковчани не вярвали на очите си: толкова ли бил кесимът за кръгла година труд? Сетне се научили да взимат от агата зърно под лихва, научили се и да му отработват заема. Така за две-три години не останала душа в село, дето не била купена и прекупена от софийския еничар. Земята му се простряла отвъд слаковската мера, чифликът станал до първите колиби на Граово.

Някое време колибарите живеели като обкръжени — чифликът ги оставил без паша. Водели добитъка на дни път от колибите, взели да засяват дворовете си. А ръжта карали на воденица чак в Перник; не искали да имат вземане-даване с чифлишките воденици, страх ги било. Нали пред очите им ситите слаковчани се превърнали в аргати.

Три зими се борили колибарите с глада и с чифлика, а не се давали. Мразели и агата, и субашите му така люто, че тази омраза ги вкарала на вълка в устата.

Било на четвъртата есен откак станал чифликът. По харман. Агата пак дошъл в село да види сметките си с раята. А през нощта пламнали чифлишките снопи. Имало вятър, та огънят залял бързо гумното — спрели го току пред кулата. Колибарите наблюдавали всичко отвисоко, били се скупчили над чифлишката межда, гледали мълчаливо. Не знаели и не искали да знаят чия ръка е завряла насмолени кълчища под аговите снопи, но се досещали: колибарска ще да е.

Подир седмица из колибите се явил чауш от София. Колибарите настръхнали, изпокрили мъжете, но онзи не тръгнал да ги търси — все едно да гониш заек из Граово. Пък и давията на еничаря била друга: не му трябвала главата на подпалвача, нито каторга за колибарите. Настоявал само да му отработят загубеното.

Та през оная година — старият разправяше, че била хиляда седемстотин шейсет и втората — слаковският чифлик глътнал и колибите, където се родил Фейзи. А Фейзи бил на месеци дете, бозаел още. Майка му го свалила на гръб, в цедилка, из стръмното. Слизала надолу само с мъжа си. Много деца били родили в колибите, нито едно не утраяло, не се надявали да оцелее и последното. Пък то оцеляло.

„Единак!“ — помисли си със злоба момчето, загледано към Слаковец. Усещаше, че след приказките на баща си ще вземе да си спомня и още: седемнайсетте години, които бе изкарало в слаковския чифлик. „Не съм крив! — щеше му се да извика с глас. — Не аз съм крив, а тия години, ратайските. За всичко — те. За туй, дето баща ми остана и без един син, за туй, че съм единак и дьонме…“

Рипна, заслиза припряно към града. „Мамка му на чифлика и на господаря, мамка му на господа — на бащиния ми и на моя!“ — викаше си наум, докато стискаше зъби да не ревне.

Стискаше зъби вече дълги месеци, султановото писмо не идеше, а трябваше да го дочака тук, в Брезник, където всеки подритваше изменника. Чудеше се где да се дене, та да не бъде между хора, и понякога цяла неделя не обелваше дума. Но най-тежки си оставаха петъците — тогава нямаше как да не се измеси с правоверните и да не търпи гаврите им.

В джамията коленичеше настрани, така се залъгваше, че не другите бягат от него, ами той от тях. Струваше метани, а очите му гледаха някак над и покрай човешката тълпа, безкрайно чуждо и зло. Подир години щеше да се говори, че такива очи нямал сам шейтанът, не можело да се роди с такива очи човек. Вярно, не беше се родил с тях — с очите на вълк-единак.

Един от тия петъци в Пазар джамия до него коленичи някой. Фейзи се обърна; видя височък, тънък мъж в избелели дрехи на султанов спахия, разгърден, изпъчен. Беше се изул, но Фейзи мярна, че нозете му не са мокри — намъкнал се е немит в светото място. Спря до дьонмето и преди да се отпусне на килима, огледа всички наред. Дръзко, присмехулно.

При молитвата Фейзи усещаше близостта на непознатия, усещаше я с кожата си, отдавна отвикнала от човешка топлина. За първи път наистина забрави ония, останалите: „Те за себе си, ние за нази си!“ — помисли. Кой знае защо бе решил, че и спахията ще да е от прокажените. Едва завърши молитвата, и непознатият се изправи, завря палци в пояса, после свойски, сякаш бяха стари приятели, се обърна към момчето:

— И туй ако ми е имам, да пукна! Хабер нямаш какъв съм слушал в Едирне. В Султан Селим джамия. Ама пък джамия ли е то! Приказка… — говореше и вървеше.

Фейзи неусетно се повлече подире му, като да го мамеха и теглеха думите на непознатия.

— Ти накъде си? — попита онзи, щом излязоха навън. И преди Фейзи да зине за отговор, додаде: — Карай, и аз съм с тебе!

„Кой е този човек? — думаше си момчето, без да чува какво му се говори. — Защо ме заприказва, защо тъкмо мен? Та той не знае, че съм дьонме, още не е научил, нали не е тукашен. А когато научи…“

Спря се, улови оногова за ръката.

— Аз съм дьонме, ти знаеш ли? — изрече ни в клин, ни в ръкав с някаква отчаяна решителност.

— А бе аз къде те бия, ти къде се пукаш? Дьонме си бил, голямо нещо! Питам те аз дали си ходил в Едирне, инак другояче трябва да подхвана тая приказка.

— Не съм.

Момчето не можеше да повярва, че непознатият отмина тъй леко думата, що почерняше живота му от месеци. Пристъпваше до него пред погледите на цял Брезник, пристъпваше като в сън Фейзи, та комай проспа приказката за Едирне, която спахията сега беше подхванал другояче.

— … викам ти, много градове съм видял и много джамии, ама като Селимие никъде няма, вярвай! — чу го да довършва. И изведнъж, сетил се нещо си: — Чакай бе! Защо се маем, нали след молитва раздават пилаф на фудулите. Върви да се връщаме!

— Ти пък да не си останал на пилафа пред джамията?

— Ха, че за къде съм без петъчния пилаф? Да не ме взе за пашата на Румелия?

— Че войник си, тебе султанът храни.

— Войник съм, колкото ти си турчин. — Рече го лесно, без подигравка и зла мисъл. — По дрехите ли ти се сторих войник? Зер само те ми останаха от войниклъка.

Пред Пазар джамия на кози чул беше изтърсен пълен котел пилаф. Около него вече седяха четири-пет божи хора: дервиш, довеян из тия забутани краища, защото сбъркал пътя, малоумен скитник, който бъбреше непрестанно, та не идеше ред да хапне, и още двамина потъмнели, прашни мъже в остатъци от войнишки дрехи.

— Посместете се, хайде, сбутайте се! — провикна се непознатият, сякаш фудулите седяха на негова трапеза.

Сместиха се. А той приклекна, като остави място до себе си за Фейзи.

— Седи! — рече му и загреба с пълна шепа от ориза.

— Туй пилаф ли го викат по вас? — щом отмалко засити глада си, заприказва отново той. — Хаирсъзи! Крадат маслото, дето джамията дава за божите хора. Сварили ориза с чиста водица, чак солта спастрили. Че и мръвки няма — разрови с всички пръсти купчината. — Ня-ма!

Непознатият святкаше със засмени очи, лъскаше със зъби, бършеше с ръкав бузите си. Божите хора хич не го чуваха, заети да дъвчат бързо. Само момчето поемаше всяка негова дума като омаяно.

— Нейсе, хапнахме! — заключи спахията и стана. — Сега една сянка да ми е, ама по-дебела така. Знаеш ли ги дебелите сенки в Брезник?

— Зная — излъга момчето. — Към бахчите да идем искаш ли?

Минаха през чаршията, а присмехът и презрението този път не достигнаха до Фейзи. Не беше вече сам. „Мигар имало и други като мене? — мислеше си. — Ами защо да няма? И навярно не е едничко този, може мнозина да са неугодни, отритнати…“

— Ти сега си мислиш — чу Фейзи новия си приятел. — Мислиш си: този пък кой ли е?

— Право.

— Викат ме Вели — впусна се да разправя с охота. — Спахия. Бях де, преди бая години. Служих без земя два-три похода, после ме закараха в Нишката крепост. Хеле по едно време, как да ти кажа… нещо като бунт направихме. Весела работа стана, някога ще ти разправям. Сетне вече трябваше да бягаме, пратиха еничари от Белград да ни смиряват. Та скрихме се.

— Много си се скрил. И до днес ходиш облечен като спахия, всеки може да попита къде служиш и…

— Че като пита, ще отговоря — ухили се Вели. — В Кладово, ще кажа, в Белоградчик. Нека издири, ако не лови вяра.

— То веднъж стомна за вода, два пъти…

— Ами, вятър! Пълна е султановата земя с бегълци от войската. Ходим си, поминаваме. Ей ме мене, откак побягнах, има седем-осем години, живот видях. В Синоп чак съм бил, на Крит съм бил, в Багдад и Мека.

— Хаджия си, а?

— Хаджия. Ама не ми викай „хаджи“, че всеки ще се зачуди откъде съм взел пари да ходя до Мека и ще заразпитва изтънко.

— А че как поминаваш, от какво?

— Шиир съм, знаеш ли що е то? Приказки разправям по ханища и кафенета, стихове пея. Голям късмет извади, момче! (Още не бе питал Фейзи за името му.) Късмет имаш, дето ме срещна. Що приказки ще чуеш без пари! Грош няма да ти взема, ти си ми приятел.

„Потрябвали са ми приказки!“ — Дьонмето за миг се върна към злобното си недоверие, не му се вярваше някой да го нарече приятел. Но само за миг — велика бе съблазънта. Що пъти привечер е виждало правоверните да накачулят някой разказвач пред кафенето, а по лицата им познаваше, че това, което слушат, е по-сладко от шербета, по-скъпо от пари — тъй лесно подхвърляха стиснатите еснафи сребърни грошове на разказвача. Нямаше място за Фейзи в кафенето, нямаше за него пъстра арабска приказка. Сега щеше да има…

— Ти къде живееш? — прекъсна мислите му Вели.

— Къде падне — отговори неохотно.

Не искаше да обади, че през студовете беше се примъквало в яхъра на хана и спеше, заровено в сламата; че веднъж ханджията го спипа и изрита като краставо псе. И че оттогава нощуваше из ланските колиби по бостаните.

— Върви с мене! Там, дето ще те заведа, все е по-хубаво от къде падне.

Така Фейзи влезе в бекярските одаи при джамията.

Знаеше ги отдавна, но бе ги взимал за яхър — тясна постройка в големия, тревясал двор, изградена с много врати и без прозорци. Джамията даваше там подслон на пътници и градски чираци, дошли да учат занаят.

Когато спахията и Фейзи влязоха в двора, пред бекярските одаи се протягаха десетина човека. („Съвсем от кол и въже!“ — рече си момчето.) Не си спомняше да ги е срещало из чаршията, непознати. Между тях бяха ония с окъсаните войнишки дрехи, дето лапаха одеве пилаф, и още неколцина. Арнаути с бели фесове; те си седяха отделно, деляха резени ланшен алабаш и лениво дъвчеха. Един досущ приличен молла. И на края — едър мъж, глупав на вид, със сейменски дрехи, пък бос.

— Нов ли водиш? — обади се един от бегълците. — Води, твоя работа. Ама го тури при себе си, че нощес не остана празна одая.

— Защо да не го туря?

— Тебе нямахме за такъв бе! Нейсе. Само не можа ли да намериш нещо по-загладено? — И намигна.

Другите се изсмяха високо, безсрамно. Макар Фейзи да не проумя кое ги разсмива, настръхна: пак го взимаха на подбив.

— Не месете се! — За първи път от отзаран Фейзи видя разказвача без усмивка. — И да не сте го закачили, той ми е приятел!

Мъжете от кол и въже млъкнаха като прерязани.

— Обадихме ли ти? — май рече да заглади работата един. — Черкезът се хвана на бас, че довечера ще довлече овца.

— Щом е рекъл, ще довлече. Знае си занаята.

— Не ще дума. Ама пък чак сам, посред бял ден!

— Някога сам е по-лесно.

Момчето наостри уши: тия сякаш говореха за грабеж. И то като да ставаше дума за нещо в реда си. „Знаех си аз — помисли, — че на мюсюлманина винаги му е лесно. Я баща ми да задигнеше овца! Кокалите му ще строшат…“

Просна се възнак на сянка, усети как мислите му потъват нанякъде, как цял олеква. Отпусна се — колко месеци не беше се отпускало? Дяволът да вземе тая сбирщина! Но нали вече не беше само срещу света…

Надвечер, когато сенките в двора на Пазар джамия станаха тъй дълги, та само част от дувара засвети червеникаво, мъжете пред одаите се разшаваха. И все пак не им се влизаше вътре въпреки предвечерния хлад — из одаите смърдеше като из лисичи кафез. Заразстъпваха се, а някои поеха къде чаршията.

— Дърва няма, свършиха снощи — обади се оня с глупавото лице. — Цял ден се препичате, никой се не сеща за дърва.

— Че да беше отишъл, не сме те вързали.

— Ще ти се, все аз! Сега има по-нов от мене. Нека той върви, на Вели гостът.

— Нека. Виж кво — Вели още не бе научил името на момчето. — Като излезеш от горната врата, ще вървиш все по калдъръма. В края на улицата има фурна, на Фурнаджи Йово. Та в двора му, под сайванта, са струпани цепеници. Нарамваш, колкото можеш носи, и ги стоваряш тук. Няколко пъти така, довечера трябва голям огън.

— Ами фурнаджията?

— Той е свикнал, не му е сефте. Ако му стиска да пита, речи, че те е пратил сейменът, той направи сефтето.

Сейменът се хилеше, доволен, че и неговото име взима някому страха. Момчето се колебаеше явно, не бе крало през живота си — в чифлика за една открадната диня ти съдират кожата. А не смееше да покаже пред мъжете колко се бои.

— Страшно е само докато се престрашиш! — подвикна му Вели. — Да не мислиш, че някой се ражда готов обирник?

Когато Фейзи наближи, забеляза фурнаджията, нисък човечец с кротки очи. Помъчи се да не гледа към него — онзи стоеше зад тезгяха, май се надяваше, че дьонмето ще купи симид. Но то не спря, отмина кепенците и се совна в дворчето, подредено като кутийка. Забра под мишница първите цепеници, които докопа. Бързаше да се махне, сякаш земята се разтваря под краката му. И тъкмо се изхлуваше през портите, видя напреде си човека.

Само за миг — Фейзи се силеше да го не гледа — все пак съзря върху тъмното, опърлено от жарава лице на фурнаджията и горчиво примирение, и жалост. После човекът се отмести, а дьонмето отмина нагоре покрай дуварите.

Фурнаджи Йово го отгледа и сам се чудеше защо не бе извикал — това не ти е сейменът. А не извика, защото усети как дьонмето аленее, тресе се и препъва от срам. Детски срам. „Всеки знае себе си — разсъди Йово. На един е по-лесно да проси, на друг — да краде. Пък на тоя и да краде не му е лесно… Свят!“

В същото време Фейзи беше почти стигнал джамията и си викаше, че би се оставил да го изгонят, но не ще отиде повторно в двора на фурнаджията.

Не опря дотам. Пред бекярските одаи стояха бегълците, а на плочника — куп дърва. Дори не попита кой ги е довлякъл. Завъртя се наоколо, зазяпа, сеймена, който майсторски дереше овцата, докато Черкез Али описваше бабаитлъка си, докато Вели кладеше огъня. Забрави и Йово, и срама, и страховете си, унесено от незнайно сладкия мирис на печено месо.

Вече съвсем по тъмно дръпнаха шиша от жаравата. Овцата лъщеше примамливо на догарящия огън. Лъскави и алчни надничаха из тъмницата десетина мъжки лица. Някой накърши шума, разхвърли я върху плочите, а двамина стръскаха печеното от шиша. Месото само падна от кокалите и те се озъбиха бяло.

Мъжете налягаха наоколо, ровеха шумата, преглъщаха мръвките несдъвкани. Хрущялът проскърцваше между зъбите им, по плочника протракваха оглозгани ребра. Ако някой би гледал отнякъде, щеше да рече, че псета довършват леш.

Момчето първо се дръпна, не беше свикнало на месо. Усещаше да му се повдига от мазните мръвки, от дъха на лой и прегорели кости. Облегна се о ореха. „Ето ме сит — помисли си. — Доживях да се видя сит.“ И се чудеше, дето не се радва.

III

Одаята на Дивана беше блестящо украсена и най-вече хладна. Сеид Мехмед паша, велик везир, се отпусна на миндера — през август слънцето над Стамбул е жарко, та беше изпило силите му, докато премине със свита, с писъка и трясъка на свирачите от конака си до двореца Топкапу. Стори му се, че ще задреме в тихия полумрак; знаеше добре, че и днес, както от много години, зад позлатената решетка над главата му няма никой.

Гъста решетка тъкмо под ливанското кубе прикриваше прозореца, през който падишахът надничаше към своята империя; не биваше като простосмъртен да седи всред велможите си в Дивана. Сякаш око — винаги заплашващо — усещаха османските везири зарешетения прозорец. Тъмни и невидими бяха седели зад него и Селим Страшни, и Сюлейман Великолепни, и Мехмед Ловецът. А отдавна вече не седеше никой.

Абдул Хамид хан I — след като стъпи на Османовия престол подир полувековно заключение в харема — също бе опитал да хвърли око към държавните дела. Два или три пъти. Не му хареса. Съветът работеше дълго и скучно, а от писмата, които дефтердарят четеше пред везирите — писма из всички краища на богопазената империя, — султанът не научи нищо приятно. Най-сетне, ако работите вървяха така зле, както говореха писмата (макар Абдул Хамид хан никога да не повярва това), дълг на велможите му беше да скрият истината от неговото височайше лице. Нека му поднесат една сполука, една победа, нечия благодарност! Но весели известия нямаше, а на везирите още не бе хрумнало да ги измислят. Затуй Абдул Хамид хан престана да седи зад решетката — защо ще разваля съня и обеда си с лоши мисли.

Диванът започна. Пред великия везир застанаха двамина — началникът на дефтерхането и някакъв дребен писар с пълна торба свитъци.

— Само да не вземете наред. Късо! — нареди Сеид Мехмед.

— Писма от кадиите на Ловеч, на Плевен и Русчук. Раята заявява, че след като издължила десятъка си, дошъл втори побирчия и ѝ го прибрал пак.

— Всеки вторник — отегчено заговори Сеид Мехмед — слушам по двайсет такива жалби. Кой провожда нови и нови побирчии в казите, дето вече си имат?

— Не съм изпращал нов побирчия, не го познавам! — Дефтердарят дори не се направи на невинен. (И познаваше побирчията, и беше го изпратил. Когато ти броят пет кесии грошове срещу побирчийско място, ако нямаш празно, ще продадеш заето.) — На раята ли ще вярвате, или на мен?

Сеид Мехмед не се замисли:

— Отговорете на раята, че този десятък не е онзи. Нататък!

— Донесение от валията на Узи, Елхадж Али паша.

— Този ли Елхадж Али, който пише книги? — намеси се мюфтията, досега беше дрямал. — Изпратил, научих, такава една книга до падишаха. Какво не наредил вътре: разкапана била войската ни, занемарени били крепостите, войскарите бягали и поминавали от обир. Написал и за враговете ни — за немци и за руси. Тяхната войска що била; та от тях да вземем калъп.

— Е, и какво станало? — Сеид Мехмед не се събираше в кожата си, че чак сега узнава за писанията на валията.

— Нищо. Не му е до това на падишаха. И какъв ще е този нов ред, нима с нов ред стигнахме до Буда и Багдад?

— Няма как… — уж безизразно провлече Сеид Мехмед. — Ще трябва да заточим Елхадж Али. А Акшехир ще си пише по-спокойно.

— Ще трябва! — припряно го подкрепиха мнозина, а си мислеха: „Утре ще поискаш пък нашето заточение…“

— По-нататък сигурно няма важни писма. — След леката си победа Сеид Мехмед бързаше да привърши.

— Още една жалба, от гражданите на Скутари. (Туй бяха махалите от отсрещния бряг на Пролива.) — За пожара онази сряда. Свидетели заявили, че са видели как еничари запалили пожара. Познали дори някого, от шейсет и трета орта.

Без всякакви свидетели Сеид Мехмед знаеше, че и онзиденшният пожар, както много други досега, е еничарска работа. Щом оджаклиите останеха дълго без плата, туряха огъня на някоя чаршия и в суматохата, в дима и нощта изнасяха пари и стока на мирни търговци. Властта рядко ги наказваше; затваряше си очите — по-добре беше войската да се храни с кражби, отколкото султанът да има разправии с еничарски бунтове. Но този път Сеид Мехмед кипна: едва преди седмица еничарите получиха плата, за да мируват по рамазан.

Кипеше и се топеше Сеид Мехмед паша, първи стълб на Империята, но му стигаше да погледне вляво, към агата на еничарите, за да се откаже от всякакъв помисъл за борба с развалата. Една дума на еничарския началник — и Стамбул щеше да преживее най-лошото, което му се случваше: метеж на оджаклиите, кланета по улици и мегдани, обир и насилие. Всякога през последните двеста години тия събития имаха еднакъв край: султанът подхвърляше на метежната си войска няколко везирски глави („Не аз съм крив — доказваше той, — подвеждат ме калпави съветници.“) Тогава бунтовниците се разотиваха по къшлите си, а любовта между падишаха и войската разцъфваше с нетрайна сила. Та Сеид Мехмед хубаво знаеше, че ако повилнели еничари поискат главата на султановия син, ще я вземат. Камо ли неговата, на Сеид Мехмед де.

— Тия свидетели навярно са лъжливи — чу се да казва с несвой глас.

— Иска им се някой да плати загубите от палежа, това е — припряно додаде мюфтията.

Всеки гледаше да угоди на еничарския началник.

През цялото време, докато Диванът се чудеше как да отърве подпалвачите от наказание, еничарят не обели зъб. Облегнат нехайно, подпрял о коляно чибук, той следеше струите дим от сумрака над миндера към снопа светлина, който падаше през прозореца на кубето. Сякаш за него нямаше по-важно от играта между светлина и сянка. А ако някой би го разгледал през булото на пушека, щеше да прочете в очите му присмех — не дори тържество: „Плъхове, охранени, подплашени плъхове… Като тия, дето юрват да бягат, кога потъва гемия…“

Емирът вече разгъваше и сгъваше свитъците, без да чете; търсеше добра вест за края на съвета.

— В София били обесени седемнайсет души разбойници, които върлували дълго из Филибешко, Самоковско, Пазарджишко. Главите им са изпратени в столицата. Още не съм ги получил, но ще дойдат днес-утре.

„Не си знаят силата разбойниците! — мислеше Сеид Мехмед. — Ако нападнат София, ще я вземат, кой ще им попречи? Ама нали ходят по двама и трима, все някой се натика в капана…“

Кимна на четеца да привършва. Изправи се с величие, мина през позлатените врати на Дивана, слезе мраморните стъпала. На двора гръмнаха свирачите. Зурни, бурии, даули и дзилове поздравяваха първия велможа за щастливо разрешените държавни въпроси.

Горе, в трема пред Дивана, останаха двамина — еминът и дребният писар. Те си разделиха непрочетените писма. Отдавна имаха работа с везири, та знаеха, че сами трябва да пишат отговори. Като по-важен, еминът отбра двайсетина по-дълги свитъка. На писаря се паднаха цяла торба оваляни, дребни листчета. Между тия — нестигнали до мъдрата справедливост на Дивана писма — имаше едно от селяните на Конаре, Пазарджишка каза. Те молеха султана да пусне по-рано мъжете им от ангария, защото плодородието било голямо. И друго писмо — на някакво момче от Брезник, което наскоро приело исляма; то молеше да го сторят еничар.

Юсуф ага, кехая на Хадидже султан — вдовица на покойния Мустафа III, — чакаше чужденеца в първия двор на Топкапу, докато везирите излизаха из Средната врата.

Дворът гъмжеше от еничари. Трупаха се около големите казани, където им разливаха чорба. Наоколо щвъкаха везирски пейкове или надменни бостанджии — първият двор беше тяхно царство. А в цялата подвижна, синьо-червено-гълъбова тълпа, над която тук и там се мяркаха златоткани покривала на везирски атове, в цялата тълпа от залисани или немарливи, усърдни или дръзки султанови слуги Юсуф ага се открояваше особено. Навярно защото само той помежду им бе слуга на жена и се чувствуваше посвоему господар на своята господарка.

Освободеният роб, черкезинът Юсуф ага личеше всред всички най-вече с красотата си — ярката, предизвикателна красота на мъж, избиран из хиляди тъкмо по красота, същински горски звяр посред хайка палаши. Нищо чудно, че немладата вдовица на Мустафа хан (самата тя робиня, продадена от гладния си баща на някой грузински пазар, преминала през харемите на разни везири и усладила накрай дните на покойния падишах) взе черкезина за свой кехая и остави в ръцете му управлението на всичките си имоти. Дори — така говореше цял Стамбул от Топкапу, та до крайбрежните кръчми, — дори себе си, ако може да се каже.

Юсуф ага отдавна подпираше зида на първия двор, а чужденецът все не идваше. По едно време се досети: бостанджиите не ще пропуснат оногова, докато последният везир не напусне Топкапу.

Навън беше се събрала тълпа — вечната стамбулска тълпа, която не могат прогони ни жегата, ни студът, ни еничарски бичове. Сеирджиите. А всред тях, макар да се напрягаше нечовешки, дано се изтръгне из яката им, потна прегръдка и си пробие път към портата, стоеше млад човек със синя атлазена шапка и бяло перо. (Само това се виждаше над главите и плещите на тълпата.)

„Никога не ще определиш на какво всъщност миришат — минаваше през ума на оня с шапката. — На кал, размесена с улична прах и пот, на отдавна непран вълнен плат, попил дъха на евтин тютюн и пържена риба, на дим от овча лой и какво не. Напече ли ги слънце, смърдят нетърпимо! Изглежда, разтапя се мазният клей по кожата им… Диваци! Какви ли болести би прилепил от тях човек? Такива, неизвестни на никоя наука.“

Гадеше му се от жега и смрад. Отново опита да се промъкне към Високата порта, напъна до изтръпване лакти и рамене. Нищо. Примири се, зачака. Само успя да напипа джобовете си и колана. Чудно, още не беше окраден.

А Портата беше се отворила. Везирите, види се, бяха излезли, но младият човек не се наслади на тържественото им шествие. Тълпата сякаш порасте с цяла педя — всеки се навдигна на пръсти и проточи врат. Над тълпата не се мяркаше вече дори бялото перо; човекът стоеше, затиснат от сеирджиите, и с плътна досада чакаше края на мъките си. По посоката, от която се чуваше свирнята, долови, че зрелището отминава. „Само тяхната музика е по-отвратителна от вонята им!…“ — едва помисли; писъкът и трясъкът щяха да го лишат от свяст.

Току усети, че може да помръдне ръка. Разтика няколко влажни гърбове, блъсна някакъв схванат просяк (от опит знаеше, че тук за грубост не ругаят, просто по-слабият отстъпва и сам се мъчи да намери още по-слабо място в навалицата). Вече тръгна почти свободно. Хорският поток се повлече надолу, подир шествието, та младият човек остана нашироко.

Сега се виждаше и цял. Облечен беше в къса, малинова дреха, тясна в кръста, и в тесни черни гащи. Високи ботуши от червен сахтиян, доста изгазени в суматохата. Къса шпага. Доктор Роберто Лоренцо (защото това беше той), бакалавър на университета в Падуа, член на редица учени общества, а през последните години и лекар на френското посолство, на всички католици в Пера и Галата, бе допускан в Топкапу. Уж нямаше сила, която да накара османския султан, жените и велможите му да поверят здравето си на неверник, но с Лоренцо се случи нещо неправдоподобно.

Вдовицата на покойния владетел (лекарят бе чувал да се говори за нея в Пера, че била изключително красива и властна жена) бе получила позволение от мюфтията син ѝ да бъде лекуван от християнин. Лоренцо достатъчно познаваше източните нрави, за да претегля значението на стъпката, извършена от Хадидже султан. „Чудна жена! Възприемчив към новото, революционен дух — бе първото му заключение, когато му известиха за високата чест: — Каква борба е трябвало да изнесе не само със средата си, но и със себе си!…“

Не, Лоренцо се лъжеше; учените хора често се лъжат, като приписват на света собствените си съждения за него. Прекалено дълбоко бе предан на положителното знание сам той, прекалено беше сраснат с идеите на Просвещението, които разтърсваха Запада през този, осемнайсетия век, за да проумее, че в Топкапу е срещнал нещо много по-просто, но и по-живо: една лишена от власт жена, която отново се стреми към власт. Години бе управлявала чрез един султан — покойния — и се надяваше да управлява чрез друг: сина си. А той беше болнав. Затуй не подбираше средства, дано опази живота му. Това беше то.

Доктор Лоренцо влезе в Топкапу още преди да заклопят Високата порта. Веднага бостанджиите го оградиха като капан. При първите си посещения в Сарая лекарят бе усещал студени тръпки. Действително чужденецът отдавна не бе застрашен в Константинопол от присъда или законно гонение, но властта не отговаряше за постъпките на особено ревностни мюсюлмани, на които би притъмняло при среща с въоръжен гяур. Неведнъж тълпата бе превръщала в куп дрипи и сгазено месо някой поразвеселен френски моряк или пищно натруфен венецианец. Затова доктор Лоренцо не въприемаше близостта на стражите с подобаващо на ума и знанията му хладнокръвие.

Бостанджиите хубаво знаеха хекимина гяур, но не го изтърваха, докато Юсуф ага не го пое из ръцете им. Всеки път черкезинът го улавяше със здрава ръка през кръста и така повличаше бакалавъра на естествените науки навътре в сарая.

„Странен церемониал при среща на чужд поданик!“… — Колкото и да взимаше нещата откъм веселата им страна, Лоренцо не смогваше да потисне ненавистта си към надменния роб. Крачеше неудобно (Юсуф ага беше цяла глава по-висок от него) през двора със старите платани, после — през втория, и най-сетне — през третия, чак до искрящата врата на харема. Там кехаята го завря в ръцете на огромен, чер като кафе скопак. А Юсуф влезе, за да повика началника на черните евнуси лично — само той можеше да пропусне чужденеца.

За не по-малко от двайсети път на туй място Лоренцо си мислеше същото: що за варварски обичай да бъде държан престолонаследникът в харема! Противоприродна, — болнава среда за едно момче. Нима наистина ученият западняк не си даваше проста сметка: всеки затъпял, порочен, малоумен принц е лош заговорник. Варварският обичай тържествуваше през вековете тъкмо заради страшните си последици.

„Защо в Пера се чудят, че днешният султан бил животно, и то разкапано. По-чудно е, че изобщо подобава на човек. Всички те са животни!“ — мислеше с растящо раздразнение италианецът. Затворената врата, зад която чуваше смях като от гъдел, гранитното лице на евнуха, потните ръце, които яко стискаха кръста на Лоренцо — всичко това бе повече, отколкото може да понесе един изтерзан от горещина, воня и варварство западняк. „Животни са до един!…“

„Не до един.“

Какво ли стопи тъй бързо раздразнението на Роберто Лоренцо?

Отдавна чувствуваше, че идва в Топкапу не само заради тежките дукати на Хадидже султан и заради възможността да бъде полезен с важни сведения на чуждите посланици. Лекарят търпеше нетърпимите нрави в Топкапу и от просто човешко съчувствие. Защото отвъд, в душното дворче на харема, живееше един човек — за него Лоренцо бе едничък прозорец към света.

Когато омразните пръсти се откопчиха от колана му, лекарят прекрачи прага на харема — прага на земните блаженства, както бе прието да се смята. Дворчето беше оградено от три страни с двукати покои, двайсетина стаи, не повече. В тия тесни, пропити от мирис на мускус и ливанто стаи, бяха натъпкани стотици жени — любовното съкровище на султана. „Праг на блаженството! — рече си Лоренцо. — Какво ли блаженство би изпитал човек в харема? Всяко животно има повече любовна интимност от наместника на пророка. И в тази кална яма, събрала покварата на целия Изток, трябва да расте и възмъжава шехзаде Селим…“

От три страни над дворчето жумяха с решетките си два реда прозорци. И сега Лоренцо чу иззад тях обичайния лек шум — спотаения, жаден, непоносимо напрегнат дъх на множество женски гърди и устни: нечист шепот, задавен смях. Крачките, които извървя до ниската вратичка вдясно (тя затваряше двете малки стаи на принца), струваха на лекаря усилие: притискаше го мръсната вълна желание, която се стичаше през решетките. Всекиму се ще да бъде харесван, загдето е неповторим; десетки жени в този миг желаеха Лоренцо само защото беше мъж.

В Селимовите покои лекарят влезе сам. Въпреки че вътре беше почти мрак, той уверено се упъти към ъгъла. На миндера, отрупан с възглавници, лежеше шехзаде Селим.

— Добър ден, бъдете добре дошъл! — Селим произнасяше смешно малкото познати му френски думи, та веднага премина на турски. — Седнете, хеким-ефенди.

Лоренцо приседна свойски на миндера — в одаята и без туй нямаше стол.

— Какво усещате? Навярно жегата е довела до увеличение на солта в кръвта ви. (Такива бяха последните заключения на западната наука.)

— Нищо ми няма. — Под дългите момичешки мигли очите на шехзаде гледаха присмехулно. — Просто четох нещо, което ме накара да размисля. Исках да поговорим.

— Та нали ви разрешават изключително книги, посветени на Османовия дом? И казвахте, че ще престанете да четете, защото са ви втръснали победите на вашите деди?

— Да. Но нещата се менят, хеким-ефенди, дори в Топкапу. Знаете майка ми, нали?

Лоренцо предпочете да се изрази твърде общо.

— Чувал съм най-ласкави думи за султан-хатун.

— Майка ми не е като другите наши жени…

Въпреки изостреното внимание, с което чужденецът се отнасяше към всичко в Топкапу, той не долови в гласа на принца нито възхищение, нито укор.

— Жалко, че никога не ще я опознаете лично!… — продължи Селим. — Както сте чували, в двореца има такъв обичай: преди байрам всяка султанова жена, сестра или вдовица има право на едно желание. Повечето изпросват от султана още някоя скъпоценност — как не се насищат на скъпоценности! А Хадидже султан получила нещо по-ценно: позволение да имам учители и книги. Вярвате ли го?

— Простете, не мога.

— Ако щете, вярвайте: след байрам ще имам учители, по френски и философия. Навярно някои от бившите драгомани при Портата — още двама съгледвачи около мен извън досегашните!…

— Убеждавам се, че майка ви е наистина необикновена жена.

— О, предполагам, не ѝ е било леко да склони падишаха. У нас са сигурни, че всеки принц, който не е малоумен пияница, представлява държавна опасност. Но майка ми винаги навреме успява да припомни на Абдул Хамид хан, че той живее и управлява поради необичайното великодушие на баща ми. Най-сетне, аз бях навършил петнайсет години при смъртта на Мустафа хан — законът би оправдал убийството на брат му. А баща ми не го е заповядал. Макар, както често споменава Хадидже султан, да бил дълбоко убеден в нищожеството на Абдул Хамид.

— Толкова повече трябва да очакваме, че на великодушието той ще отвърне с великодушие. — Лекарят непредпазливо се допря до болното място на принца.

— Трябва да очакваме… Но съвсем не е задължително. Не ви съветвам да правите облог, че не ще бъда удушен в деня на Абдулхамидовата смърт. Той чака дете, знаете ли? От петстотин и първата си жена, така говорят. Не е ли странно?

— Природата има странни приумици — съгласи се Лоренцо, докато целият му израз говореше, че става дума не за игра на природата, а за нещо по-просто.

— Както и да е! — Селим беше се изправил трескаво. — За един османски принц е опасно да разсъждава върху бъдещето си. Мнозина са полудели от такива мисли.

Лоренцо забеляза тъй известната му напрегнатост в очите на младежа. „Какво искаме от тях? — рече си. — Та всеки османски владетел е живял по десетилетие или три със сянката на палача край леглото си…“

— Сега аз мисля едно: ще мога да уча! — продължи Селим. — Нали ще ми носите от вашите книги? Тайно — додаде с шепот.

— Разбира се. А за коя книга щяхте да ми говорите?

— Да, чували сте името на Елхадж Али паша, нали?

— Този ли, когото понижиха заради неуспехите му срещу русите в миналата война?

— Същият. Преди време отправил нарочно писание до султана и в него изложил открито причините за всички наши поражения. Абдул Хамид хан не го и погледнал; той страшно мрази да му навират в очи несполуките ни. Но един везир го предал на Юсуф ага, за да ми го връчи.

Вече не лекарят, а съгледвачът Лоренцо наостри уши. „Така, а? — мислеше си. — Юсуф ага заговорничи под носа на султана. Той ще да е връзката между недоволните везири и принца… Чрез него те се стремят да убедят Селим в нещо… Но в какво? И кои са те?“

— Е, съгласен ли сте с мене?

Селим беше говорил разпалено; но думите му не достигнаха до Лоренцо, който бе прекалено увлечен от откритието си. „Нещастно, малокръвно момче! — рече си лекарят; смяташе Селима много по-млад, макар да ги деляха не дори десет години. — Даваш ли си сметка в каква каша те забъркват? Еничарите са взели главите на не един султан или везир. Защо биха пощадили твоята? А ако все пак успееш? Ако успее да надделее с шепа напредничави държавници над развалата, по пътя на Русия към топлите морета ще се изправи вече не една разкапана империя, а действителна сила!“

— Може би е нередно да ви давам съвети, шехзаде — проговори Лоренцо, — но съм живял по-дълго, и то между хората. Страхувам се, че в Топкапу човек не е в състояние да прозре сложността на нещата. Затуй ви моля: изчаквайте и внимавайте!

— Че аз внимавам, бъдете спокоен. — В гласа на принца се долавяше горчивина. — Но дали внимавам, или не, няма изгледи да оцелея. Не залагайте на това, че Селим ще бъде султан!

— Ще заложа! — Лоренцо държеше, преди да си върви, някак да угаси тревогата у Селим. — Още днес бих заложил. Един владетел трябва да бъде побъркан, за да се лиши от наследник като вас!

„Тъкмо затова — надсмиваха се горчивите очи насреща му. — Тъкмо защото не съм като тях, те ще пожелаят смъртта ми…“

„Прекалено много мисли! — заключи лекарят на излизане. — За турчина то е нездравословно.“

Навън го чакаше Юсуф ага с израз на човек, който не знае за какво е било дума.

IV

На следната заран преди изгрев из еничарските одаи при джамията Сюлеймание излязоха вестоносци — татари, както им викат. Заповедите на Дивана трябваше да стигнат до кадии и валии.

Хората ги чакаха с вълнение и страх. Султановите татари разнасяха радост или заточение, награди или смърт. В мешинените торби, окачени о седлата, се таеше съдбата на стотици човешки живота — още незнайната им съдба. Тя щеше да прекоси пустите стърнища на Тракия и оризищата по Марица, щеше да преспи из керван-сараите на Филибе и София, да прехвърли балканските проходи. Стотици хора през това късно лято очакваха съдбата си, а тя не бързаше и щеше да пристигне при първите есенни дъждове.

Селяните от Конаре, Филибешка каза, вече престанаха да се надат на отговор от Дивана.

Селото лежеше почти в края на голямата равнина, близо до първите гънки на Доспат балкан. Трийсетина мъже бяха султанови коняри — работеха по половин година ангария около султановите коне; оттам идеше името на Конаре. А онези пък селяни, дето си нямаха работа с падишаха и жребците му, взимаха от същия султан оризища на кесим.

През хиляда седемстотин седемдесет и деветото лято (а то вече преваляше и дори тракийската жега усещаше умора, стана някак сива, тихо премрежена) конарци дълго бяха чакали султановия татарин. Преди два месеца молиха кадията от Филибе да им напише писмо до Стамбул, дано падишахът пусне по-рано мъжете им. А затуй че не би, криво-ляво прибраха зърното и без тях.

То, половината се зяноса — прегоря и окапа. В безветрената синина на късното лято над нивята се спускаха птичи ята, тъй големи, че пребулваха слънцето. Конярските ниви хранеха божите птици, а кой щеше да нахрани зимъс конярските деца?

Затуй, кога в село пристигна татарин, вече никому не беше до писмото му. Той дойде в Конаре надвечер — беше се излежавал из върбалака по Марица, докато слегне жегата. Крайпътните каваци хвърляха дълга сянка върху белотата на праха нашарена от колелета. Селото едва личеше — едра китка орехи и салкъми, между чиито стволове ту белееше комин, ту чернееше покрив. В бистрата привечер Доспат планина беше доближила — сякаш синьо-черните ѝ поли започваха до сами къщята на Конаре.

Стано Мухтар обичаше този час, часа на завръщането. По него време селото — пусто през деня — се изпълваше с многогласи шумове. Идеха си от къра жени и деца, о зидовете отекваха думите им — отмерени думи на хора, които говорят само кога трябва, не за разтуха. Продрънчаваха бакъри, скърцаха вратни, а откъм заник кънтеше тъп тътен — връщаше се биволската чарда и разстилаше над село червен облак прах.

В този час Стано Мухтар седеше — както всяка божа вечер — и чакаше своите. Бе още държелив, едва прегърбен, плещест старец. Не че не го биваше за работа — из къра се виждаха къде по-стари от него, — но челядта на Стано бе голяма, оправяше се без него. И не за нея мислеше той, опрял гръб о вратнята. Всяка вечер умиращата дрезгавина, още ненарушеният от работни шумове покой, позволяваше на спомените му да оживеят.

Пътища — безкрайни бели пътища — се виеха и губеха между меки хълмове; пасища, кадифено-зелени пасища — ливади без межда и свършек; хергелета от жребци — лъскави, пъргави, неукротими — доста е да приближиш един жребец, крайния, а през цялото хергеле минава тръпка, хергелето се понася нанякъде с разгърнати като свилено наметало гриви… Писък на гайди и равно бръмчене на гъдулки, удавено в глъчката на чужда тълпа, остро чаткане на копита по калдъръм — Стамбул, българските коняри влизат в столицата, водят султановите коне.

Преди повече от трийсет години Стано пое от баща си конярските ниви и службата му. Направиха го конярски примикюр, ама не прокопса — малко му беше земята. Жена му тръгна да работи султански оризища, а в туй време Стано като да се откъсна от къщи — зимните месеци, прекарани в Конаре, му се чинеха сън, очакване на пролетта и пролетните пътища. Обиколи свят, срещна всякакви хора. И все по-далечно, по-свито и дребно взе да му се вижда селото, където една жена носеше децата му, затъпкваше ориза в лепкавата тиня и опъваше ремъка на диканята.

Трийсет години, трийсет лета в Стамбул. А колко походи! Стано ги бъркаше, много бяха. Сетне, когато остаря дотолкоз, та да не може повече да слугува покрай конете и предаде конярските ниви на сина си Първан, селяните избраха Стано за мухтар — да ги оправя пред властта.

Татаринът го намери, както си седеше пред прага, загледан в далечни спомени. Старецът мярна, че иде турчин, но не се изправи. Онзи стигна до ъгъла, слезе от коня и го поведе — все не му излизаше из ума, че не един султанов човек е загазил в конярско село, не си поплюваха тукашните хора. „Не е курназ — рече си Стано Мухтар. — Не му държи да яха, макар че половината ни мъже ги няма.“ Примижа, уж че дреме: правеше си сеир.

— Стано Мухтар ти ли си? — престраши се татаринът.

— Аз съм, какво има?

— Утре ела при кадията. Да ти изчете писмо от султана.

— Ще дойда.

И пак замижа, даваше да се разбере, че няма какво повече. А другият поведе коня надолу и си отдъхна чак когато остави Конаре.

По някое време жените се прибраха: Стано ги чу как шетат и си говорят шепнешком. Всред шепота им се откройваше само гласът на дъщерята, винаги пълен и весел. Бързи, пъргави бяха и стъпките, и движенията ѝ — човек можеше да ги различи с ухо само.

Старият се улови, че се усмихва на себе си. Радваше го близостта на дъщеря му — къщата изведнъж се събуждаше, за да прелее от шумове и светлина, влезеше ли тук Стамена.

Четири деца бяха останали на Стано — трима синове и дъщерята. Двамина — вече мъже, немлади — сега бяха в Стамбул. Най-малкият, още момче, помагаше на биволаря. Много кахър набра Стано с това дете — нефелно беше, припадничаво. „Изтърсак!“ — мислеше за него с досада старият; ядеше се, дето от кръвта му се е пръкнала хилава издънка.

Не ще дума, обичаше той синовете си. Но те сякаш бяха неотделни от него, някакво спокойно продължение на Становия живот. Виж, дъщерята беше друго, по-различна, макар че напомняше Стано повече от тримата му сина наведнъж.

Обичаше я може би затуй че беше хубава — с онази красота, която винаги е допадала на Стано, защото беше неговата. Стамена се хвърляше в очи най-вече с някаква предизвикателна, бодра, пъргава сила, която носеше набитата ѝ снага все с еднаква, стремителна стъпка, която бе изрязала твърдо врата и плещите ѝ. Съвсем посвоему красиво беше и Стамениното лице, ако и не бяло, и не досущ женско — с бакърен цвят, с малко раздалечени очи, плътен нос, уста и брадичка. То внушаваше всекиму спокойната лекота на човек, доволен от себе си и от света.

Тъй както седеше вече в одаята си, старият чу, че Стамена влиза. Влезе, а мълчеше. Нещо непознато, съвсем ново играеше в пъстрите ѝ очи.

— Тате — рече тя накрай.

— Що?

— Тая вечер дома ли си?

— Дома. Ти какво?

Винаги разговаряха така, с малко и къси думи, като всички, дето се разбират лесно.

— Аз ли? Нищо. — Пак замълча. — Тате.

— Що?

— Рекох да ти обадя. Ти, санким, и сам се сещаш… Довечера може да дойдат годежари.

Отдъхна си, каза го. Толкова дни се чуди откъде да захване. Уж време ѝ беше, а все ѝ се струваше, че ще нажали Стано, ако се махне от къщата му.

— Глей ти! — Нещо наистина бодна стария. — Че какви годежари сега, мъжете са на Стамбул.

— На Стамбул са конярите. Други ще дойдат, от Гюровите.

— За Марин галиба? — Стано се засмя.

Беше си мислил, че дъщеря му, каквато е войвода-жена, ще вземе коняр, и то от най-личните.

— Че какво му е на Марин? — Стамена пламна, жегна я смехът на баща ѝ.

— Нищо му не е. Мъж като мъж. Смях ме е само, дето взимаш чифчия.

— Смей се, твоя работа. А аз не ща да съм при мъж вдовица. Да го виждам от Гергьовден, та на Димитровден, аз да му храня децата.

— И майка ти е била конярска жена, и баба ти. Пък някак поминаха.

— Те си знаят как. Свят си обиколил ти, а майка ми я изми оризището. Още да е жива, ако не би взела коняр.

В резкостта, с която Стамена се нахвърли върху него, старият почувствува отдавна таен укор, непрегоряла мъка по майката. Той сам почти я беше забравил — примирената, тиха сянка, която отдалеко бе следила пътя му и все тъй примирено беше преминала отвъд.

— Полека бе, къзъм! — рече сякаш виновно. — Какво толкоз съм рекъл? Ти ще живееш тепърва, не аз. Само сватбата не сега! Ще чакаме мъжете.

Те се завърнаха през една мокра, привечер на късната есен. Цял ден беше валяло, едва към заник облаците се продъниха и между тях светна къс измъчено небе. В две страни от пътя им — от изток към запад — се издигаха безкрайни планини и полека доближаваха, за да се съберат някъде напред. Щом пътниците видяха планините, разбраха, че вече са дома.

Вървяха десети ден.

Дъждът попиваше в бозавите клашници, сцеждаше се по дългата козина на калпаците и оттам капеше мътна вода, която намирисваше на овчи тор. Цървулите още преди неделя бяха се съвсем размекнали в калта и скоро се издъниха. Някои опитаха да ги затемелят — подпъхнаха вътре парчета ремък. Нищо не излезе, та мъжете заджапаха боси, с високо навити крачоли. Усещаха болка при всеки по-остър камък — глината протъни коравите им пети и ги направи меки като длани на бозайниче.

Този ден, десетият, вече надвечер стъпиха на конарско землище. Вървяха посред нивите си. Как си личеха конярските бащини! Цяла Тракия чернееше в угар, а конярските нивици сивееха.

— Вие вървете, аз ще отбия оттук — спря Стоян на разкаляния път. Близо, отвъд рида, бяха неговите ниви.

Другите отминаха, дори брат му. А той пое по синорите, между зъзнещите драки. От височкото видя земята си и сърцето му се сви: скубани, а не жънати стърчеха пшеничените стъбла, из калта лежаха забравени ръкойки.

„Без стопанин земя, парясана… Нейсе, нали султановите жребци са сити и счесани! Мамицата изеднишка на всички ония, няма ли глад за тях, няма ли край нашата!…“

Отщя му се да набиколи лозето, сви към село. Отсега знаеше какво го е издебнало, докато е бил на Стамбул — булката му бе болнава, едва се крепеше. Воднянка. По жътва навярно пак я е свалило, жънал е Станчо, малкият. Позна по оръфаното стърнище. „Да имат да взимат! — мислеше си Стоян. — Не ще ме видят повече в Стамбул, пък ако ще жив да ме одерат!…“

Събраха се на вечеря у стария. Откакто си остана в село, това бяха празниците за Стано Мухтар. Синовете му си идеха от Стамбул, разказваха какво било по света. И старият отново преживяваше миналото си, сякаш току-що се е прибрал в Конаре.

Още щом Първан (Първан беше първият му син, който остана в къщата на стария) прекрачи прага, бащата вече не се отделяше от него. Вървеше подире му от соба в соба, правеше се, че не вижда молещия поглед на снаха си — нека нощес си казват, каквото има за казване, — питаше и разпитваше.

Най-старият син търпеливо отговаряше, макар да му се щеше съвсем друго: наместо да се връща с мисли и думи в Стамбул, да приседне до булката, да слуша, как тя объркано разправя за месеците, преминали без него, да усеща топлия ѝ дъх, топлото рамо до неговото — голямата топлина, която говореше, че най-сетне пак е у дома. А не му даваше сърце да среже стария, старото дете, на което бяха отнели света. Зад въпросите на баща си Първан отгатваше мъката, че вече не си мъж с мъжете, а отминал мъж.

И тъй както двама седяха край паралията, завари ги Стоян. Дали му се зловидя доволството, що пълнеше тази вечер бащината къща? „Тяхната — лесна! — навярно помисли. — Яка е Първаница, деца им наспорил господ… Защо не попитат как аз заварих двора си?“

Пък те не питаха, понеже си знаеха, и Стано Мухтар се чудеше как да посрещне своя втори син.

— Добре дошъл, Стояне! — навдигна се. — Едного дома чака радост, другиго — кахъри. Ама ще се оправи булката, не бери гайле! Пресили се жената, това е.

Стоян седна срещу двама им, траеше си. Не беше той като по-големия, не му идеха думите. Разглеждаше с длан чистия месал, премести един и същ комат три пъти, а все мълчеше.

— Сега и Марин ще дойде, Гюровият — рече да смени приказката Стано. — Ти май не знаеш, че Марин ни става зет.

— Хаирлия да е, дано!

— Брат ти разправя, тая година сте омазали от байрама, а?

— Ами, не ти е работа!

И разговорът пак запря. Всеки мислеше за своите грижи. Личеше си, че Стано Мухтар иска да пита още нещо, дето го яде. Окашляше се, сумтеше, докато най-сетне си го рече:

— Покрай терсането минавахте ли?

Терсане наричаха султановата литейна. Голяма, без нито един прозорец, тя се издигаше на сами брега на Златния рог. В терсането лееха топове, ковяха оръжие, строяха кораби. Там работеха каторжници, хиляди.

— Минавахме. Много пъти. — Първан гледаше не в баща си, а настрани.

— Е, що? Пак ли нищо?

— Нищо… Ти какво мислиш: обикалял си десет години терсането, и то кога работата е била още прясна, и все нищо, та ние ли сега? Ама минавахме. За твой хатър.

— Петнайсет години… — глухо изрече старият. — Нищо, та нищо! Барем да знаехме, че вече не е жив, да речеш едно бог да прости! Катили. Аждери!

И за не знам кой път започваше същото: Стано Мухтар псуваше султана, майка му, вярата му, а синовете слушаха с тъжна досада; почти не помнеха човека, заради когото баща им псуваше султана. Но Стано го помнеше.

Беше брат му, дванайсет години по-млад. Двама ходеха на Стамбул и на походи, живееха заедно под стария покрив на ей тази къща. Не можа да си прости Стано — той, който се чувствуваше като баща на по-младия, който беше като че ли сраснат с него — как брат му поема пътя към каторга. То, види се, бе започнало през онзи ден, когато главният конюх нареди да бият пред очите на всички коняри някакъв от техните, загорец. Тогава Стано усети, че се обръща сърцето му, че е готов да налети с голи ръце на джелатите и да удря, докато сам бъде повален. Навярно и брат му е усещал същото, макар да не размениха дума.

А другото се случи подир неделя.

Ринеха около жребците, везирските. Брат му се щураше покрай конете на садразама — най-скъпите добичета в яхъра. Посред тия породисти добичета изпъкваше едно: вран до синьо жребец, бляскав като острие, с някаква неспокойна, тръпнеща, неизказана хубост. Говореха, че каирският паша подарил жребеца на садразама срещу високата си служба. И май си струваше да размениш каирския пашалък за такъв кон.

Стано сетне не смогна да разкаже как е било всичкото. Бе чул, че брат му изруга, както не би ругал животно: диво, настървено. Когато по-старият се обърна, видя оня да замахва с вилата, да я развърта с все сила и я стоваря пряко тънките като у кошута пищяли на врания жребец.

Добичето се строполяса и сякаш се чу как изпращяват глезените му. Подпрян на вилата, Становият брат гледаше коня с ненавист и тържество, като че мъките на скъпото животно заплащаха човешката мъка.

Завчас дотърчаха капуджии и повлякоха Добри, пребит и овързан. След ден-два на конярите прочетоха ферман: именуемият Добри, син на Първан, е осъден на каторга до живот. Ще рече, не бяха го убили.

Десет години Стано не се отчая: все се надяваше, че някой ще му обади дали брат му живее. Или че чарковете са премлели и него заедно с хиляди незнайни, непокорни роби. А когато вече остана в Конаре, всяка пролет заръчаше на синовете си да дебнат покрай султановата литейна и всяка есен разпитваше: „Пак ли?…“

— Хич не се блъскайте оттук нататък!… — рече, внезапно уморен. — Било що било. Ако пролетес бъда жив, не ще ви заръчам повече за брат си, кога тръгнете за Стамбул.

— Аз не ще ида в Стамбул.

Обади се Стоян, това беше съвсем пък рядко. Ама нали пред очите му все бе неравното стърнище, изгазените ръкойки.

— Хубава си я намислил! — погледна го изпод вежди старият. — А бащината? Нали веднага ще я вземе някой друг коняр?

— Халал да му е! Една нива имам от мираза на жената, ще работя на кесим оризище. Колко са две гърла? Булката не бройте, я се привдигне, я не.

— Ами кой ще върви наместо тебе, а? Не ще се изкопчиш, докато не се намери друг на твое място.

— Марин да върви. Млад е още, як.

Годеникът (беше дошъл преди малко и седнал барабар с мъжете) се сепна като ужилен, но не проговори, още не беше никакъв в тая къща.

— Никъде не пускам Марин! — отсече Стамена, макар пък съвсем да не беше редно. — Стане ли Марин коняр, не взимам го, тъй да знаете!

— Ти трай, нека Марин каже!

— Няма трай и няма Марин! Ако беше хаир конярството, ти да си стоял коняр. Ние с Марин земя ще купуваме, къща ще правим. Малкият да върви, Добрито. Тъй и тъй от него полза не виждаме, мъкне се подир биволаря за едина хляб.

Вярно, Стамена винаги и за всичко намираше лек. Пък и права беше: щяха и да хързулят на султана припадничав слуга, и да опазят бащината за рода. Никой не се сети да пита Добри — кой го броеше за мъж!

До късно седяха тази вечер на софра. Стамена сновеше насам-натам и ѝ беше радостно, леко. Всичко е наред, всички са тук в опушената соба от прадядо и дядо. Баща ѝ — все още държелив, хубав направо с бялата си коса над черни вежди, честит, че седи посред синове и зет; големите братя — яки, корави, лични; Марин — нейният Марин; неин, какво повече?

„Може ли — викаше си тая вечер Стамена — да се не оправим, да не насмогнем на немотия и страхове, кога сме тъй много, и здрави, и усталии? Колко ни трябва нам, съвсем малко: мира и хляб…“

V

Зимата се стори безкрайна на мъжете от бекярските одаи; чак не им се вярваше, кога запролети. То тази година пролетта дойде наистина късно в Граово. По чифлиците отново окапаха деца и старци — всеки, който нямаше по две души.

Зиме пътищата и кърът опустяват, та скитниците не можеха да поминават от туй-онуй. Нямаше как, повечето заловиха някаква работа. Черкезинът, да речем, се глави у един касапин да му дере стоката; Мустафа — на бичкиджийницата.

Само Вели — затуй че беше сладкодумен — прибраха да вари кафе на гостите в хана и да ги угощава с приказки. Другите скитници му завиждаха, загдето си седеше на завет до оджака с джезветата. Покрай него се грееха затиснати в Брезник от виелицата ябанджии или закъсали султански пратеници, а Вели с една ръка стискаше дръжката на джезвето, с едно око мяркаше да не изври каймакът и разправяше, разправяше:

— Тая чували ли сте? В Малатия ми я разказа един дервиш. Някога затворили в лудница божи човек. Дявол знае защо, пазачът го нарочил и по цял ден ще го мъчи: ту го срита, ту го подкара да носи вода. Тогаз (слушай, слушай! — иде най-чудното) угодникът божи взел да му се вестява насън: улови го за краката, влачи го. Срахотии! Добре, ама пазачът…

Ябанджиите седяха, превърнати в слух, и преди да смогнат шавна, Вели вече бе подел нова приказка:

— Двама братя имало. Единът — султанов везир, другият — еснафлия. „Защо се не главиш при султана, брате, та и ти да прокопсаш?“ — попитал везирът бедняка. А оня му отговорил: „Ами ти защо не заработиш, та да се отървеш от слугуване?“

— Тя, тази не е за всяка глава — бързаше да добави Вели, нали между гостите имаше и султанови хора. После подхващаше сладкогласно: — Сега ще ви разкажа за езерото Сабанджа. На мястото му град имало някога, голям град. Ама един ден, не щеш ли, в града влязъл непознат светец. Предрешен. Никой не го пуснал в къщата си, понеже гражданите били стиснати. Преспал светецът как да е, хапнал какво да е. А на другата заран, кога оставил града, изкачил той баира и махнал с ръка. И какво станало? Кажи де, какво станало, а? Не знаете. Та ще ви кажа: из баира извряла река, текла, текла и заляла града. Само минарето му останало да стърчи някое време още — стари хора го помнят. Мдааа, така наказва аллах пинтиите.

Последните думи Вели изричаше натъртено, за да подсети по-заможните гости, които се излежаваха край оджака, режеха пастърма или суджук, затискаха мръвките с едри залци и пет пари не даваха, че разказвачът преглъща от скомина.

А средна ръка ябанджиите сърбаха кафе, сушеха еминии и чулове, дремеха. Но седнеха ли на трапеза, там беше и Вели — на видно място. Тогава за кратко млъкваше и сам се чудеше как може да погълне толкова нещо. Вярно, изкарваше си го с труд — понякога гостите искаха да им разказва до късно, плащаха си хората. Мъжете в бекярските одаи вече отдавна спяха, прохъркваше по някой и под масите в хана, а Вели едва държеше очите си отворени и говореше:

— За гроба на Гюл баба чували ли сте? Хубаво, ще ви кажа: кога султан Мехмед обсадил Стамбул, присънил му се Гюл баба. Добре, ама…

И все така, до петляно! Докато последният гост не речеше през прозявка: „Не доспа ли ти се бе, яху?…“ Чак тогава Вели сбутваше жарта в купчинка, засипваше я с пепел, изтягаше се на рогозката до оджака. Заспиваше бързо, като сито дете, и се усмихваше насън. Дали виждаше как Гюл баба му дава торба пари за строеж на чешма, дали му беше смешно за джамията, подала прогизнало минаре над водите на езерото Рашидедин-баба-Кастамуни? Тъй или иначе, на Вели беше весело дори насън — сякаш целият свят бе направен, за да го весели.

През зимата, която мина, само момчето не се улови никъде на работа. Струваше му се, че би се признало за надвито: затуй ли остави Слаковец, своите, вярата си, за да стане наново слуга? Макар, право казано, нищо да не излизаше от господарлъка му, макар все по-често да отпъждаше такива едни черни, натрапчиви мисли: ще рече, не само християнинът тегли в султановата държава, ще рече, и всред правоверните има мнозина я чираци по чаршията, я слуги по хановете, я спахии без земя и хляб.

Всяка нова мисъл у човека се ражда от корен някакъв; имаха си корен и новите мисли на Фейзи.

Беше преди месеци, през късната есен. В Граово тя превръщаше пътищата в жълточервени реки, земята — в безбрежно тресавище, прошарено от криви храсталаци и самотни диви круши. Градът киснеше в това тресавище мрачен, премръзнал. Но най-лошо беше в одаите при джамията. В тях нямаше оджак и огън — нищо, дето да прогони мазната влага.

Оная заран другарите на Вели бяха се застягали, както всеки петъчен ден. Всъщност тук останаха за зимуване само шестима от скитниците, които Фейзи бе заварил — другите поеха на юг да търсят по-лека зима. Остана Вели, защото не искаше да зареже момчето; уж не му беше никакво, а се боеше, че то пак ще подивее, ако заживее като единак. Заради Вели пък решиха да карат зимата в Граово дългият Мустафа, Черкезина и трима бегълци; Вели лепеше хората, както медът — мухите. С приказките си за разни небивалици, с широкото си сърце.

Без да усетят, мъжете от бекярските одаи вече бяха дружина свои хора. Такива дружини сигурно изникват навсякъде, където някой благочестив подаятел е построил бекярски одаи. Скитници и бегълци — отритнатите от султановия ред хора, с една дума — нощуваха седмица или месец гръб о гръб и подир месец разбираха, че ги свързва не само петъчният пилаф или общият покрив. Ами нещо повече: едната орисия. И ето ти дружината готова. „За какво дружина?“ — ще питаш. За всякакво. За туй-онуй, както казваше Вели.

Та оная заран дружината пак пое да си дири късмета. Само Фейзи не се навдигна от сламата, сякаш не мислеше да тръгва. Черкеза го изгледа с бялото: отдавна му имаше зъб, все викаше, че Вели много го гевезял.

— Аз не ще дойда — отговори на погледите му момчето. — Няма подир туй да ви искам от ягмата, не бойте се. Сам ще си търся колая.

— Че защо да не дойдеш?

Вели и сега не го сряза. Знаеше, момчето довечера би легнало гладно, ама наистина не ще посегне, щом е рекло.

— Днес може да не се размине, да ни пипнат. Вашата е лесна, ще си вземете дърмите, къде очи видели. Пък и да ви позапрат ден-два в хапуса, няма вреда. А аз еничарин ще ставам, кой би взел еничар из хапуса?

— Негова воля! — Вели пак отстъпи без спорове, ако да беше уверен, че Фейзи се надява напусто.

Мъжете още не бяха се изнизали, а Фейзи чу как някой ги заговори: „Дьонмето тук ли е бе?“ Рипна като ухапан — него търсеха! Най-сетне! Щеше да стане султанов еничар, да забрави жалките бекярски одаи, човешката тиня, утаена в двора на джамията — нямаше вече да бъде дьонме!

Разблъска дружината пред вратите, не се и обърна към другарите си за сбогом — какви другари ще са те на еничаря Фейзи! Претича на един дъх няколкото улички до кадилъка. Струваше му се, че прекрачва самия праг на щастието (имаше и такъв в приказките на Вели).

Шемседин ефенди седеше, както всякога, до мръсното прозорче. Държеше сгънат от четири лист хартия: писмото!

— Писмото, а? — попита със суха уста Фейзи. — Видя ли, че отговор дойде?

— Дойде… — премяташе листа кадията. — Туй, да ти кажа, е твоето писмо, същото, дето ние проводихме.

— Как? — не разбра Фейзи. Не искаше да разбере по-право.

— Твоето, викам. Не са писали нарочен берат. А върху писмото ти напреки, ето гледай, еминът драснал: „Да се дадат един кат нови дрехи на новия мюсюлманин Фейзи, син на Абдулла!“

— Само толкоз ли?

— Толкоз… Рекох ли ти аз да не се надаш, а? Рекох ли ти: тя не става, както я мислиш. От много време вече.

— Все не вярвах… — прекъсна го момчето. — Че тогава? — То вдигна очи и си пролича, че сега ще изрече туй, дето не му дава мира: — Тогава за кой дявол беше всичкото?

Няма що, редно беше да пита и се пита. А защо на Шемседин думите му не харесаха? „Мигар наистина няма вече за какво човек да се пише правоверен?“ — рече си кадията.

— Ама защо оклюма бе, момче? — заговори той почти гузно. — Да не живеят само еничарите в тая държава? Хич, бива ли кахър да си слагаш — ти ми дай годините си, младостта си: света бих обърнал!

— Може и аз да го обърна!

Момчето вирна глава и простреля съдника с отчаяно зли зелени очи. В тях още имаше мъка, но и нещо повече.

— Дай ми тоя лист! — рече то. — Някога, ако ме питат защо, ще им го покажа.

— Кому?

— Знам ли? Отде да знам кой я е наредил така? Ама нали все някой трябва да бъде крив за всичкото.

— Туй от ония ли научи, дето се сбират в бекярските одаи?

— Е, нека от тях да било! С какво са по-лоши от другите?

Като да забрави, че отзаран не им рече едно „Наслука!“, понеже се виждаше вече еничарин. Тръгна си, а Шемседин ефенди го спря:

— Парите забрави, султановите пари за нови дрехи.

Фейзи пое възелчето, не преброи грошовете. (Не знаеше, че на тия грошове са му били ортаци и татаринът, що ги е донесъл, и сам си високоученият кадия на Брезник.) Излезе.

„Ще рече, може и правоверен да не види хаир, разсъждаваше Фейзи в подмокрената, студена одая. — Ще рече, и от правоверния смъкват по две кожи. Ама не от мен, само от мене не, мамицата им. Продадох душата си на Мохамеда, и на дявола бих я продал, и пак не ще се потя за някого си, не ще си имам господар! Ще научат те кой е Фейзи!…“

А Фейзи не беше никой. Просто един човек, комуто бе стигнало до зъби.

От този ден започнаха новите дни на момчето. На бегълците, дето уж бяха свикнали с него, то се чинеше неузнаваемо: мълчеше с часове, не поглеждаше в очи никого — сякаш се срамуваше, че се е надявало да стане големец, пък ей на, остана да се търкаля върху мръсната слама на одаите. „Шаштисало се е, досущ е изтървало пусулата“ — викаше си Вели, а грижите му към момчето растяха. Но щом над Граово премина южният вятър, живна и то.

От тъмно до тъмно Фейзи някъде се губеше, а вечер, прибереше ли се, прекосяваше с гъвкава стъпка двора, сядаше при другите, разговаряше. Страните му червенееха, очите блестяха; новосъбудена, новоосъзната сила избиваше в плещите и ръцете му. „Май прескача някой плет — мислеше си Вели. — Че кво, време му е…“ И се хилеше с всички зъби, доволен от своя скитнически опит.

А никому не мина през ум, че момчето някъде се губи, защото се учи за мъж. Наместо нови дрехи беше си купило със султановите грошове пищов — нескъпо, просто оръжие. Всяка заран се измъкваше из града, заставаше на коя да е полянка, подреждаше върху салтамарката си, наземи, пунгия за барут и почваше да свива фишеци. Сетне стреляше, стреляше, стреляше. Мереше се. Залягаше. Прибягваше. Никой султан не е имал толкова прилежен войник, какъвто скоро щяха да имат широките друмища.

Куршуменият писък застиваше в редкия, резлив въздух; куршумът пронизваше драките и младата тревица. А момчето чуваше само тия гласове, виждаше само къделките барутен пушек, усещаше само хладния приклад между пръстите си — най-после бе станало свободен мъж.

Но пролетта дойде не едничко за Фейзи — усетиха я и мъжете от одаите. Някак весело и неспокойно беше сега там: широкият път викаше хората си.

Един по един бегълците напускаха чаршията и се застягаха, макар още да не знаеха за къде. По цял ден клечаха пред одаите, препичаха се. Прибягваха за кратко под стряхата, докато отмине бърз дъжд, и веднага пак изскачаха, за да огледат нашироко небето. То, преваля неведнъж — дъждовете се задържаха до Гергьовден, ама за всеки говореха, че ще бъде последен; не им се търпеше.

Заранта потеглиха рано. Преминаха през чаршията с едра, бавна крачка, разблъскваха с плещи пазарската навалица и подхвърляха заядливи думи пред всяка сергия. Щеше им се да опре до бой, ама еснафите преглъщаха и си траеха — мир да е само.

Отминаха последните къщя на Брезник; между плевните се провидя бялата ива на пътя. „Пътят, пътят! — пееше нещо неведомо у Фейзи. — Ей го на̀ пътя към широкия свят. Той води и до морето, и към големите градове, из него ще срещна добри и лоши хора. Из тоя път ме чака всичко: късметът и смъртта ми!“

Когато градът остана зад тях, а напреде им светна полето — тъй зелено, та вземаше очите, — момчето изпревари другарите си, сякаш се гмурна в дълбоката зеленина. Бързаше да открие още зад първия завой великото Непознато. През протънелите си емении усещаше всяка гънчица на земята, между пръстите му струеше хладкият вятър — едно момче се галеше о света.

Бегълците вървяха надире, пак спореха. Този път за пусията. Вели — той винаги и всичко знаеше — рече, че трябвало да слязат много на юг; там нямало големи крепости, а минавали едри търговци. Пък скитниците не щяха да вървят чак толкова, мързеше ги.

Фейзи и не чу какво уговориха. Но едва когато завиха вкупом по оня път, който води южно, попита се: „Защо все така става, защо всички слушат Вели и се водят по акъла му?“

Вървяха вече от часове и вдигаха пушилка по белия път — насам беше съвсем изпръхнало. Ако човек би ги гледал отдалеко, щеше да ги вземе за султанови войници, тръгнали да се прибират подир последния поход.

Почти по мръкнало навлязоха в клисурата. На туй място реката ставаше тясна и дълбока, биеше се в стръмно корито; пътят мъчително се провираше по брега ѝ. От две страни се издигаха каменливи скатове. А отгоре, там, където скалите свършваха, захващаше гора — тъмна и гъста, сякаш не я е газил човешки крак.

— Ха стига! От това място по-добро — здраве му речи! Тъде, на височкото, ще заложим пусия. Двамина. Пък по двама ще стоят в единия и другия край над боаза, та да обадят, ако някой иде. И след туй ще вдигат патардия, сякаш в гората има барем двайсет души.

— Патардията е едно на ръка — мрачно се обади Черкеза. — Ами ти видял ли си подплашен кон? И такова съм пащал: понесе се оня ми ти ат, ни гърмеж го спира, ни дяволи. И да улучиш човека, конят го отнася — каква ти е ползата тогава?

— Виж, да имахме и ние коне, че да гоним, ако дотрябва… — намеси се непитано момчето.

— Ех, че го рече! — изсмя се Вели. — Ти чул ли си разбойник на кон? Разбойникът трябва да зарасне за камънака и драките, разбираш ли? Така че и пилците да кацат отгоре му, защото го взимат за пън. Туря той пътя на нишан, и толкоз: чака! Ако падне — хубаво, ако не — не. Целият майсторлък е да вземеш на пътника акъла, а подир акъла — парите. Дето ги мислиш ти — кон, гонитба, препускане, — празна работа! Стигне ли тя до бой, я пътникът, я ти. За някакви смрадливи два-трийсет гроша.

Не може да се изкаже колко презрение имаше в последните думи на Вели — някой би помислил, че цялата хазна не заплаща капка от скъпата му кръв.

— Тия после му разправяй! Сега нека намерим къде ще се спи.

Изпълзяха горе, в гората. Оттам пътят се виждаше като на длан. „Същинска клопка!“ — рече си Фейзи и потърси с очи бегълците. Те вече потъваха в гъсталака, провираха се внимателно през потъмнялата вечерна гора.

Спряха на малка полянка, обрасла в ягодови листа. Тук набраха съчки и стъкнаха огън, нахвърляха върху скубана папрат чуловете си, хапнаха надве-натри и заспаха, докато по един седеше да ги варди и да прехвърля кютюци в жарта.

Преди да затвори очи, момчето огледа дружината: пред черната непроницаемост на гората лежаха в яркочервено мъжете — дишаха спокойно, като чифчии, които утре чака сеитба или копан. Срещу им беше се подпрял — гърбом към светлината, за да вижда по-добре — Мустафа. А над всички и всичко бе проснато небето, но не граовското: черно и топло небе със съвсем бели звезди.

„Бели и големи… такива едни, някакви… не като какви бяха… инакви…“ — блажено се отпускаше момчето, докато сънят го отнесе.

Убиваха, ох, че убиваха камъните под папратта! От съмнало момчето и Вели лежаха на пусия към средата на върлия скат, закрити зад трънки и глог.

Отначало Фейзи се мъчеше да си търси залъгалка: как слънцето измества онази синя сянка върху отсрещния склон или как гущерите изпълзяват и застиват върху плочите, а около им пълзят безброй ситни гадини. После, когато жега взе да пари темето му, май позадряма. Би заспало и съвсем, ако не го убиваха камъните — сега се сети защо Вели не ги разчисти.

А Вели, сякаш нищо, си лежеше бодър с часове. Види се, беше свикнал. Той проговори едва когато мярна, че на момчето съвсем додея (иначе е хубаво да мълчиш, за да не си урочасаш сполуката).

— Ти какво? Да не баялдиса? Чакай де, туй още нищо не е. Веднъж (тогаз бях самичък на Факийския червент, не го знаеш къде е) четири дни съм лежал бадева. И не че на четвъртия ми провървя, ами! Просто ми стигна до уши и се махнах, кутсузлия място, мамка му! Ама днес ще тръгне, бас държа. Има ли аджамия, винаги протръгва — лека е на аджамиите ръката. Та нека сложим на бас по два гроша.

— И един нямам.

— От тия бе, дето сега ще обереш. Ти само внимавай, отваряй си очите! Че може да минат ония, тримата.

— Кои трима?

— Тримата ахмаци. Имало едно време трима ахмаци. Срещнал ги някой и им рекъл „Кола геле!“ А ахмаците се скарали. Всеки викал: на мене рече! Не — викал другият, — на мене! Стигнало до бой. Ама оня човек им дал такъв ум: вървете при кадията, той ще ви оправи. Хубаво, рекли. И отишли. А кадията — хитър. На най-глупавия от вас се пада „Кола геле!“ — отсъдил. Че кой от нас е… Я, я, не се ли почука?

Чука някой, вярно!

Момчето прибеля, сякаш му се обърна сърцето. Идеше! Идеше из пътя незнайният още търговец с две дисаги злато… Фейзи се обърна и видя как Черкеза лази като гущер под шубраките — той беше дал знака. Свлече се при двамината, изкара пищов.

— Трима са — прошепна той. — Чорбаджия с гавази комай. Ще се обаждаме ли, а?

— Щем.

Вели беше се преобразил. По изпънатото му втвърдено лице не трепваше нищо. Очите му се присвиха като цепки, а под ушите се издадоха корави бучки — тъй яко бе стиснал челюсти. Сложи пищовите край себе си, разтвори с ръка трънката, без да усеща как бодлите ѝ го дерат до кръв.

— Дойдат ли при онзи камък, ще викна. И вие — по мене. После, както бог даде!

Миг… два… десет. Момчето чуваше равномерен тътен — блъскаше кръвта в ушите му; по тила му се стичаше хладна пот, ръката до болка стискаше пищова. „Само да не разберат колко ме е страх! — мислеше си. — Само дано не я обербатя! Ще гръмна в коня, така е по-сигурно, божичко, нека улуча!… Тоя път да улуча, пък сетне да става що ще!“

Макар че ги чакаше, стресна се, когато се показаха на завоя. Търговецът май беше грък — млад, голобрад, по риза. О седлото на черния му кон бяха закрепени дълбоки фунии, откъдето се подаваха дръжки на пищови, а калъчът му висеше на среброобкован каиш. Гавазите яздеха малко назад, мургави, мустакати арнаути с бели фесове. Ябанджията се оглеждаше неспокойно — невъзможно бе из тясното да няма разбойници — и не охлабваше юзда.

Всичко това момчето схвана набързо. Насетне нещата потекоха тъй, че не си даде сметка кой беше викал, кой гърмял и как стана цялата работа. Май най-напред бе чуло гласа на Вели — страховит като гръм: „Стой!!!“ Докато мигнеш, търговецът стегна поводите, а с другата ръка вдигна пищов. Стреля четири пъти, уж напосоки, а насмалко не улучи — по гласа. И веднага щом изпразни пищова, бодна коня, та побягна под крясъците и куршумите на дружината.

Другите — двамината гавази — още стояха. С лица към склона, те стискаха пищови и се вслушваха в гюрултията: искаха да разберат с колцина имат работа — трябваше да ги задържат, докато господарят отпраши.

Черкеза и Вели не напълниха отново — за какво, изплъзна се рибата из серкмето. И както накриво се споглеждаха зад глогината, чуха до себе си самотен изстрел. Единият гавазин изръмжа, наклони се и тупна. Тогава другият се сниши, та залепна о конската шия, и духна да го няма.

Стреляло беше момчето.

За малко над теснината стана тихо-тихо. Насред белия път лежеше арнаутинът, а конят му го душеше неспокойно, но без да мръдне.

— Ти пък защо стреля?

Лицето на Вели беше пак същото, познато лице. Момчето не отвърна. Не можеше да обясни, че е гръмнало от страх, уплаши се да не го вземат за плашливо; че беше убило, за да свърши най-сетне и това! Кръвта бавно се отливаше от челото му и Фейзи наново видя отсрещния скат и цъфналите драки, и неподвижното тяло на арнаутина; наново чу сладкия плисък на реката и тревожното пръхтене на коня.

Заслиза подир другите надолу. Застана с тях край убития. Вели беше приклекнал и с опитни пръсти шареше по мъртвия гавазин. Той нареди едно до друго в пепелака евтини пищови, стар калъч, пунгия за барут, кесия тютюн. Понечи да изхлуе салтамарката на арнаутина, но се отказа — не си струваше. А момчето стърчеше като замаяно до него, без да откъсва очи от трупа.

Непознатият бе паднал ничком, та така и не смогна да го разгледа в лице. Но видя затуй пък нозете му, обути в прости, продънени емении…

— Оглуша ли, Фейзи? Дръж да го пуснем в реката. Па хвърли две-три шепи пръст върху кръвта, че може да минат и други.

— Виж! — момчето говореше с усилие, езикът му бе се превърнал в грапава треска. — Съвсем са му продрани емениите…

Вели не го и погледна. Той сам някога беше убил за първи път, та знаеше какво усеща сега момчето. Затуй се наведе, сам повлече тежкия товар и го преметна във водата. Разтри с крак петното кръв. Сетне отиде до коня (животното се дръпна, но не избяга, беше се втрещило), смъкна от седлото почти празни дисаги. Развърза ги, надникна вътре.

— Пексимет — рече, — саде пексимет. И едно чердже. Нейсе, по-хубаво от хич.

„По-хубаво от хич… — помисли момчето. — Убих за половин дисага пексимет и едно чердже.“

Книга втора

I

Оттук пътят слизаше, та Фейзи би могъл да огледа отвисоко града. Поизостана след дружината, прекрачи крайпътния хендек. Седна и дълго седя, докато жарта в чибука му престана да тлее, изпепеля.

Макар по жътва, над Софийско поле не тежеше мараня. Фейзи различаваше улиците и джамиите на София — виждаше се до Баня-баши и Калояновата махала.

През последните години Фейзи бе шарил из шоплука, нощувал по кои не села и касаби, но София го влечеше някак особено — из софийските ханове и чаршии той усещаше непознат, ярък, напрегнат живот. Съвсем различен от дните из гори и драки, по пътищата.

Отколе свикна с това, че яркото, блаженото на божия свят не е за някой си брезнишки ратай, пък бил той и нов правоверен. Според султановия ред имаше само господари и роби. Не изтърпя да бъде роб, а не можа да стане господар. Затуй заживя извън реда на султана, по широките пътища, където, откак свят светува, живеят хората извън реда.

Фейзи се изправи и заслиза. Леко, гъвкаво — струваше му се, че земята поддава под ходилата му, а сетне го отхвърля. Хубаво, ех, че хубаво! Да си на двайсет и пет години, да влизаш в голям град с пълна кесия крадени пари и да не знаеш какво те чака там.

София изглеждаше също както лани. Сокаците из краищата, постлани с вкаменена неравно кал; средата на града — с огладен от човешкия поток калдъръм. Къщите — ниски и слепи из гяурските махали; по-високи, със зидан долен кат — из турските чаршии. А ето го, тъкмо където се събират в остър ъгъл Бакърджийската и Терзийската чаршия, каменният куршумлия хан на Софу Мехмед паша.

От пладне до мръкнало скита из софийските чаршии — просто тъй. Цял месец не беше подавал глава из пущинака и не бе виждал жив човек, освен дружината. Тя и сега вкупом се повлече нанякъде, като че на мъжете не бе додеяло да се гледат. „Рекъл им е Вели, че ще иде в кафенето на Неджиб, или пък в някоя от ония къщи из Еврейската махала, при жените. Вели оттам не можеш го измъкна. Потътрили са се подире му, нали нямат свой акъл, зяпат го в устата. Чудо невиждано!…“

За кой ли път усещаше не злоба, а нещо по-слабо, но и по-тъмно, колчем помислеше за Вели. Коя сила притегляше към Вели хората? Че защо сила? Беглецът и не искаше да превие някого, вървеше си из пътя и разказваше врели-некипели. А дружината — все след него. „Сякаш без Вели няма накъде!…“ — рече си дьонмето. А забрави как преди години сам той се залепи за разказвача, как с години не се отдели от него. Едва отскоро го заяде такава мисъл: ако някой ден дружината трябваше да избере между разказвача на анадолски масали и Фейзи, кого ли би избрала?

Не, не беше само това. „Не това“ — каза си. Не дребна завист тровеше приятелството му към Вели. Просто не можеше да търпи как оня посреща и отпраща дните — дни без утре. За Вели бе достатъчно да бъде почти сит, да е сух и да има кому да ги разказва. „Така я е подкарал преди десет години и ще я кара, дорде го претрепат по дервентите или го окачат на въжето. Още една или още трийсет. Пък каква е неговата работа, че и моята? Занаят. Ама не затуй излязох аз от Слаковец, мамка му!“ — А сам не можеше да изрече какво му се иска.

Въпреки аршин дебелите стени на хана Софу Мехмед вечерта беше душна. Фейзи се опита да задреме върху чула на плочения под, дълго се въртя без сън и най-сетне, без да ще, вслуша се в многогласия говор навън.

Нещо ставаше, нещо се носеше в душната нощ: война щяло да има до есен — дочу днес на Житния пазар. Сигурно хората навън разговаряха именно за войната, която щеше да размъти блатото на малкия им живот. Фейзи нададе ухо, но не разплете нишките на разговора, затуй се навдигна; прекрачи налягалите из трема слуги и се присламчи към кръга около огъня.

Е, то се знае, посред най-гъстото беше Вели. Той разправяше как миналата война побягнал от боя, но не бил сам, нито с пет-шестима, ами бягали половината еничари.

— Може и тъй да е — намеси се дребен еничарски ага. — Тъй се случваше при Мустафа хан, лека му пръст! Пък сегашният султан милува еничарите. Глей само нека започне, тоя път московецът не ще напредне ни крачка! До Немско са стигали султаните с еничарска сила.

— Стигали са, ама да не е било вчера? И ако щеш да знаеш, тогава еничарите са били пет-шест хиляди, а спахиите — петдесет пъти по толкова. Де ги сега спахиите, а?

— И без спахии ще поминем. Пари само да има, падишахът ще си купи повече войска от спахиите на Сюлейман хан, лека му пръст!

— Пари ли! — този глас съдържаше много. Беше се обадил някакъв купец, гяурин. Личеше му по тъмните, невезани, а от скъпо сукно дрехи. — Да не ги копае падишахът парите? Всеки аскерин вече плата взима, стотици хиляди души са то. Затуй митото няма накъде да се покачи повече. Ама после? Всяка работа си има дъно, а на нашата май се е провидяло.

— Прав е човекът — израдва се на дръзките му думи Вели. — Пък и какво ще чакаш от платен аскер? Едина пазарлък. Само спахиите знаеха да мрат бадева, ама де ги спахиите, де!

Фейзи беше уверен, че ще започне, каквото бе наблюдавал в множество ханове и кервансараи: от дума на дума двамина се улавяха за гушата, останалите почваха да помагат я на тоя, я на оня, и отиде тя. Но еничарят май пресметна, че хората край огъня биха се притекли не нему, а на купеца и пропадналия спахия. Изправи се той уж тежко, но не премълча съвсем:

— Спахиите, та спахиите! Не си гледаш издънения фес и оръфания елек. Ако да бяхте мъже, пак ли еничари трябваше да вардят кадъните и децата ви!

— Ох, увардили сте ги! Ти по-добре речи от вас кой да ги варди!

Тук нестройният говор изгърмя в общ смях, та еничарят се заизмъква из кръга изпод подигравките. Щом той си отиде, гостите стихнаха. Сега всички те мислеха едно: че се задава война, че е налегнала суша, че хлябът е малко и скъп. Утре ще бъде по-зле от днес, а вдругиден — по-зле от утре.

Напусто Вели подхвана приказка — за една ялова кадъна, която вършела много праведни работи, дано аллах ѝ дари дете. Кръгът около потъмнялата жарава бързо изтъня, проредя. Всеки се дръпна в своя ъгъл. И сънят — пълен със задух, комари — затисна гостите на Софу Мехмед паша.

Навярно последен от тях заспа Фейзи. Усещаше: нещо има да се случи. Долови го по дръзките думи на купеца гяур, по плахата усмивка на подиграния еничарин, по отчаянието и умората, налегнали еднакво тъй много люде с различни съдби. Но не и него — дьонмето. Отчаянието той познаваше твърде отдавна, много преди ония навън. То беше го извело от Слаковец, без да е рекъл сбогом, доведе го по белите пътища.

А уморен не беше — виж, това не! Вярата, че някъде и някак (кой знае къде и как) го чака онзи пай живот, който човешкият род бранеше от него — такава една вяра държеше Фейзи изпънат като пружина. Той щеше да докопа пая си. Напук на всякакъв ред.

Дали не тъкмо в мътилката, тъкмо в бурята, надвиснала над султановата държава (далечния ѝ гръм бе чул днес), потурнакът, отхвърлен от две страни изменник, сръчен майстор на пътищата, нямаше по-лесно да получи своето?

II

Седмица вече сераскерът — главният началник на всички войски — беше в София. Тук трябваше да изчака еничарите от Сърбия, Босна, Арнаутлука и Морея, за да поведе похода отвъд Балкана.

Неизказано тържествено Стамбул бе отпратил войската. На мегдана при крепостните врати, що пропускат пътя към Едирне, бе опнат навес от син атлаз. Слънцето припичаше дори в ранните утринни часове, та Абдул Хамид едва се удържаше да не припадне. „Веднъж да свършва!“ — повече не мислеше и не искаше.

Двайсет певци стихоплетци вървяха пред войската. Всеки хвалеше на свой глас великите султанови дела (макар никой да не знаеше за такива дела — Абдул Хамид нямаше ни добри, ни лоши). Тълпата, струпана покрай пътя, не смогваше да улови цяла дума от двайсетте едновременно течащи възхвали. То хубаво, дето ги пееха едновременно, та никой не разбра, че думите са нагласени безразборно върху много стар глас.

Щом и последният коняр излезе из Едирне капусу — докато челото на пъстрата змия се губеше далеко на север, — десетина пейка натовариха със зор върху бял жребец потния, подпухнал вързоп, когото имаха за султан, и го поведоха със свирня към прохладата на Топкапу.

Сераскерът уж трябваше не да чака, ами да завари еничарите си в София. Защо — по дяволите! — намери града празен? Ако не се броят две орти белградски оджаклии, които само ноще се прибираха в София, а дене върлуваха из полето и почерняха живота на шопите. Няма що, сераскерът трябваше да прекара кой знае колко дни тук и да стане свидетел на безобразия, които се правеше, че не вижда и не чува. Смееше ли да се залавя с еничарите още преди похода? Пък и еничарският ага, дясна сераскерова ръка (хубава ръка!), не даваше да се издума за наказания — познаваше си хората.

Къде осмия ден взеха да прииждат войскари. Те се влачеха на тълпи, без ред и началник, сякаш бяха не войска, ами юруци. Не припираха — нека главният почака! А той не знаеше дали да се радва, или да се плаши.

Както винаги, кога се зададеше войска, софиянци като че потъваха в земята. Пък те всъщност потъваха из Витоша. Ако някой би изкачил полите ѝ, можеше да чуе и види: шепнеше с човешки гласове цялата гора, между гъсталаците ѝ пробягваха сенки — живееше витошката гора.

А из града се срещаха само войскари. Редки дружини обосели спахии — мъже, що все се надаха да си върнат бащиния тимар, десетината къщи рая, дето плаща десятък, а по Божик носи кокошка и погача на господаря си; сеймени на разни паши — грамадни, отбрани мъжаги, които за нищо вадеха нож, така бяха се ояли от грабеж; ешкинджии опълченци — тъжно да ти е да гледаш тия мирни до вчера хорица, що подсмърчаха покрай еничарските казани (никой не храни ешкинджията преди боя, зер дотогава ще побегне триста пъти).

Ако турската войска не гуляе, не пали и не граби, трябва да се бие — иначе не може. Пък в София не беше останало нищо за грабеж. Затуй, щом една заран сейменбашията помоли да го пуснат в конака, сераскерът се досети за какво ще е: повилнели са еничарите.

Сейменът и не влезе като свят, ами направо влетя при началника. Очите му мътнееха от уплаха, а кога отвори уста, езикът му беше се завързал — не изрече свястна дума.

— Къде започна цялата работа? — късо попита пашата.

— Отсам града, твоя светлост, на полето при джамията „София“. Казаните обърнаха, всички казани.

— Е, и? Викат ли нещо?

— Казват някои, викали. Искали са платата. И бакшиш отгоре.

— Махай се! На тебе говоря: махай се! — Онзи не пошавна. — Да не искаш черпня за хубавата вест, а?

Не минаваше за страхлив, пък и наистина не беше. Но докато оседлаваха коня му, Юсуф паша усещаше как издълбоко у него се навдига най-обикновен страх. Още от Стамбул бе подозирал, че злото ще дойде не толкова от врага, колкото от собствената му войска. А все се залъгваше, че ще смогне да я вкара в бой, преди еничарите да ударят на зулум. Нейсе, каквото дал бог!

Между последните градски къщя се показа полето — черно, синьо, червено и бяло от еничари. Мравуняк, всред който стърчеше джамията „София“. А какъв шум, аллах, какъв шум! „Като във Вавилон, кога зидали оная кула…“ — Такъв си беше Юсуф паша, винаги при страх го досмешаваше.

„Я! — досети се, все още на смях. — Ами какво ще бъде, ако разиграя на зар петдесетте хиляди, що имам в хазната? Всеки от тия простаци ще се надява, че ще спечели именно той. Пък докато играят, броят и се карат, ще забравят що са ми искали — те и без туй не знаят де…“

Така, обмисляйки как да залъже повилнялата паплач с нищожни пари, сераскерът излезе на полето. Еничарите забелязаха отдалеко свитата му, различиха и пашата по сърмените дрехи. За миг навалицата се залюля и плисна срещу големеца.

Юсуф паша не спря коня; каквото ще да става, не биваше да покаже страх! Едва когато гърдите на жребеца опряха о първата редица мъже, тя се разтвори, колкото да направи проход, и веднага се сключи зад сераскеровия кон.

Юсуф паша усети бърните си корави и изтръпнали. Облиза ги. Преглътна с мъка голяма колкото яйце буца, заседнала на гърлото му; вдигна сякаш чужда ръка. Псувни и заплахи ограждаха везира по-гъсто от войнишките тела, въздухът просто смърдеше на потна стръв.

Стори му се, че стои вече цял час — блъскан и руган, с издигната ръка. Това движение, което трябваше да бъде заповед за тишина и ред, вече приличаше на молба към неизчислимо по-силен враг.

Разбра: не ще ги дочака да стихнат. Тогава взе да вика и той, викаше отчаяно, дано надмогне хилядогласия ропот. Май някои, които бяха по-наблизо, уловиха думите му, та с крясъци „стига!“ накараха останалите да замълчат. Полека всред шумния порой се отдели островче тишина. Юсуф паша пое дъх и заговори:

— Защитници на Османовия трон! Не искам да ви лъжа, че ще получите плата утре — не ще получите. Но всеки от вас може да има пари…

Смехове и подигравки отново удавиха гласа му. Видя, че отдире се навдигат безброй ръце, а над тълпата тук-там пробягват остри светлинки — блестяха на слънцето ножове.

— Може — изврещя отчаяно. — Давам ви войнишка дума! Още днес на туй поле ще започнат игри, големи игри. Първите десетмина, дето надвият, ще видят салтанат! Пари! Коне! Оръжие!

„Викам като евреите на Закритата чаршия — помисли си насмешливо, понеже светлинките над тълпата угаснаха. — Те така викат: «Къна! Кадифе! Гривни!»“ Тълпата пак кипеше, но гъстата вълна жажда за мъст и смърт беше се отляла, разсипана на локви и пръски — еничарите се разприказваха по двамина и петима. Чак сега Юсуф паша, началник на всички войски, усети как гърбът му ситно трепери. Залепи с усилие мила усмивка на лицето си — уж се радва, че верните му войници не знаят къде да го дянат от любов.

Дълго чака с това застинало усмихнато лице, защото мътилката се утаи бавно. А измежду ѝ, като блъскаше с лакти и колене, до везира се провря млад еничарин. „Кабакчиоглу, Кабакчиоглу нека каже!“ — чу Юсуф паша, докато разглеждаше широкото в слепоочията и остро в брадата войнишко лице. Бе виждал хиляди мъже, та лесно разпознаваше кой колко струва. „Горещ и студен наведнъж, от такъв да те опази бог!“ — заключи той.

— Ние ти вярваме, Юсуф паша! — невисоко, но натъртено изрече еничарят, уверен, че гласът му ще бъде чут и без крясъци. — Войската ти вярва. А ти трябва да знаеш, че никой сераскер не е стигнал далеко без войска.

— Ще започнем още днес! — Кабакчиоглу вече говореше към другарите си. — След чорбата ще се разделим на четири: бегачи, ездачи, стрелци, борци. Утре ще се разменим. До седмица — петък се пада пак — да сме свършили, тогаз ще викнем сераскера да си удържи думата!

И Кабакчиоглу пое, без да целуне пеша на Юсуф пашата, тълпата послушно му правеше път. Сераскерът не вярваше на ушите си: петдесет хиляди мъже бяха мълчали като един само защото им говореше Кабакчиоглу… „Тоя, ще рече, бил главатарят им… — разсъди Юсуф паша. — Де да съм знаял, позлатил го бих!“

— Към хамама, топлия хамам! — заповяда на свитата си.

Въпреки жегата усещаше тръпки и хлад.

Той потегли в кръга на сеймени и аги — варакосана китка посред синьо-червените еничарски лехи. Тук-там го изпровождаха хилави възгласи: „Яшасън!“ Той размаха ръка за поздрав, усмихна се с все зъби. Пак го досмеша на себе си: „И на толкова се радваш, приятелю. Скоро ще раздаваш усмивки при поздрава на един-единствен еничар… Нейсе, нали спечелих седмица време.“

III

Знае се, че във всеки град на султановата земя кафенетата са много, няма ъгъл без кафене. Същото беше и в София. Лете, кога кафеджиите откачеха кепенци и джамове, та да седят гостите им на фирафлък, а асмите спуснеха шарена сянка над плочника, на човек се струваше, че цялата улица се превръща в голямо, препълнено кафене. Мъжете, насядали в един дюкян, се препираха и разговаряха с ония от отсрещния — така, помежду гърбовете на минувачите. На места — там, където стопанинът изнасяше синии и рогозки върху плочника — мющериите отсам и оттатък можеха да допрат пръсти, речеха ли да протегнат ръце над уличната вада.

През такива дни на пролетта, лятото или есента софийските чаршии ставаха някакъв голям дом, застрашен от синьо небе, подпрян с бели минарета и застлан с едри плочи. В този дом от заран до вечер седяха, дремеха, пушеха и сърбаха стотици правоверни. Радваха се на хубавото време, на кафето и божията милост, която бе ги създала господари. Късно — едва когато сенките се сгъстяха и слееха в нощ — прибираха се по къщята си. Само нощта ги гонеше из общия им дом.

Кафенето на Ариф не беше най-известното в София, затуй пък — на място, където се събираха и много, че и отбрани мющерии. Бе близо до топлия хамам, срещу Аладжа джамия. Накъдето и да е тръгнал, човек не можеше да не мине през мегдана пред Аладжа джамия и да го не подмами хладната сянка от асмата на Ариф.

Едва пристигнал походът, кафенетата из софийските чаршии загъмжаха от пришълци. Най-вече войници. Те пълнеха одаите, чардаците, че и цялата улица пред кафенето, нищо че рядко пиеха кафе, пък и когато пиеха, не плащаха. Но Ариф имаше колай и за такива хора, за такива времена: в джезветата вреше не кафе, ами печен жълъд. Така и Ариф не беше на загуба, и гостите не разваляха моабета.

Тая вечер в кафенето на Ариф се говореше само за Юсуф паша и игрите. Бяха минали десет дни, откак сераскерът заглавика войската си: десет от тях еничарите се бориха за обещаната награда. През тия дни по полето край София не оцеля стрък трева — бе станало по-равно от тепсия. Над него пареше безоблачно небе, побеляло и премрежено от жегите. А̀ко и жътва, докъде очи стигат, не се мяркаше жива душа; кой е луд да излезе по къра, когато на час път вършеят еничари?

Съгледвачите на сераскера — през десетте дни те бяха сновали без отдих между войската — му донасяха, че игрите не минавали съвсем мирно; еничарите изоставяли състезанието, за да се уловят за гушата. И често споменаваха съгледвачите едно име: Кабакчиоглу.

Юсуф паша знаеше, че трябва да бъде благодарен на негласния еничарски вожд, а с мъка придаваше на лицето си хладно надменен израз, когато някой заговореше за Кабакчиоглу. Сераскерът всъщност му завиждаше, мразеше този самозванец, та едва се сдържаше да не заразпитва на какво дължи той своята слава, властта си над непокорното еничарство.

И ето какво долови зад смутените доноси на платени съгледвачи: Кабакчиоглу бил един от малцината оджаклии сиромаси — нали всеки еничар богатееше под крилото на оджака. Едни хора се срамуват от беднотията си, чувствуват я като своя вина. А Кабакчиоглу се гордеел, дето е сиромах — той обвинявал сякаш другите за това, че не е прокопсал.

Чак през десетте дни в София Юсуф паша се увери, че еничарството има своя спотаена болка — извън дивата си алчност, извън все по-дръзките си искания: мъжете тъгуваха по мъжкото еничарско време, по годините на стегнати походи и неоспорими победи, когато еничарският ага спеше в къшлата наред с простите редници, а султаните сами водеха войската си в бой.

С тази подсъзната мъка на хиляди мъже играеше Кабакчиоглу — един от ония, които можеха да обвиняват и изискват с открито лице. Затуй неговите думи бяха закон за войската. Така Юсуф паша осъзна, че има да благодари на Кабакчиоглу, но и да се бои от него.

Сераскерът беше посрещнал победителите в игрите върху високия конашки чардак. Понеже вече не се чувствуваше като елен, впримчен от хайка, везирът достолепно поздрави тълпата, която пълнеше мегдана пред конака и околните улици.

„Яшасън!“ — Сега викът беше от сърце. Юсуф паша пропусна хазнатаря си, който нареди по перваза на чардака десет кесии — почти торбета — с по пет хиляди сребърни пари. А долу, между диреците на конака, везирските сеймени държеха изкъсо десет коня. Пашата спазваше обещанието си — какво ли му оставаше?

— Нека се качат победителите!

По стълбата се чу тропот от десет чифта чизми. Един по един край перилата застанаха — червени от смущение и гордост — най-личните стрелци, пехливани и ездачи. С разточителни похвали сераскерът им раздаде по кесия, а те се затириха веднага обратно — бързаха да уловят юздите на новите си коне. И тъкмо когато началникът им си рече; „Аферим, Юсуф паша, с малко се отърва!“ — изпод чардака се зачу познат шум: гласовете на разбунена тълпа.

— Арнаут Пехливан от осемнайсета орта не е никакъв стрелец!

— С тия очи видях как Мустафа ага го надмина!

— Чуй ни думата, Юсуф паша, да не се пишманиш отпосле!… Твойте писци са хайдуци, за бакшиш надписваха!

— Дай ни писците, дай да се оправим с писците, мамка им!…

Ни жив, ни умрял, сераскерът все стоеше горе, а пръстите му до бяло стискаха перваза. Тия зверове си играеха с него като котка с мишка; те бяха глухата, сляпа сган, която не ще вразумиш с отстъпки, която поема само от насилие! Не страх вече — Юсуф паша изпитваше гореща злоба: докога трябва да стои между чук и наковалня! Нека всичко върви по дявола: сераскерство и везирство, и султан, и войска! Нека…

Но точно в мига, когато Юсуф паша, доведен дотам, дето човек не се чува и не знае що върши — стига да причини поне мъничко болка на оня, който го гази с нозе, — се вкопчи още по-силно в перваза, за да изкрещи неизвестно какво, точно в същия миг някой твърдо положи длан върху неговата.

— Мълчете!!! Млъкнете, думам ви! Не се ли навилняхте!

Беше Кабакчиоглу. Той веднага отдръпна ръка от ледените пръсти на везира и продължи да говори, сякаш стоеше сам пред тълпата:

— Защитници на вярата! Къде е войнишката ви дума? Юсуф паша удържа своята. Защо не викахте, че наградата е малка, когато той ви я обяви? Защото всеки вярваше, че ще се падне нему. Сега ще траете! Защитници на вярата! — продължи вождът при пълно вече мълчание. — Сами виждате, Румелия е пуста, гладна. А над земята на врага вали, все вали през трите години, докато нас ни гори суша. Там е берекетът, там са пълните градове. Тръгвайте към Маджарско и Молдова! Нека наплатим на русите за Крим и Азов и да си върнем мюсюлмански земи!

— Тръгвайте за Маджарско и Молдова!

— Стига руснакът е робил татарски ханъми, стига е запирал свине в бахчисарайските джамии!

— За месец време ще ги ометем от Крим!

И какво ли още не викаха еничарите под чардака, из улиците и по покривите. Като че забравиха, дето бяха дошли да искат още пари и главите на писците шмекери. Сега тълпата имаше една воля: по-скоро в бой! И за знаме на своята воля издигаше сераскера: „Яшасън!“

Кабакчиоглу, който тъй леко направляваше любовта и ненавистта на еничарството, отстъпи и слезе всред него. За втори път той отърваваше сераскера, а сякаш не го забелязваше — говореше само с войската, чуваше само нея. Той просто бе уверен, че служи на нещо много по-голямо, та съвсем не го е еня, дето в негово име, без да ще, помага на някой си там Юсуф паша.

* * *

Тази вечер Ариф не можа да спусне кепенците и след среднощ — тъй много бяха мющериите и не щяха да се разотиват. Треската, що от дни тресеше войските, струпани в празния жежък град, последните тръпки, които бяха я раздрусали днес пред конака — всичко туй сякаш беше се сгъстило и сега търсеше отдушник в душната лятна нощ. Някакво огромно, разлато, проядено от болест тяло бе се проснало в полето на София, мяташе се и гърчеше и не намираше спасение. Отдавна боледуваше султановата войска, но чак през тия дни си пролича, че болката ѝ е смъртна.

А войската е съставена от хиляди хора, та всеки различно усещаше смъртта на голямото цяло и всеки искаше да бъде с другите през тъмната тревожна нощ — сетната им нощ в София.

Нямаше вятър в тая юлска нощ и макар джамовете да бяха откачени, пламъкът от борината не трептеше. Той се източваше в дълги, пушливи езици, сивочервени в мастиления мрак. Странни, като през сън изглеждаха мъжете в червеното.

— Иде! Вътре нека влезе!

— Не, навън е по-широко.

— Трай бе!

Войскарите се разшаваха, правеха някому път. Беше Кабакчиоглу. Той седна върху изтърканата рогозка под борината, огледа гостите, поздрави с почит един и друг. После запуши.

Наоколо бе стихнало. Стотици очи следяха еничарина. Най-сетне в ъгъла се навдигна един от ония, дето бяха вдигали голяма гюрултия преди малко (някакви пийнали топчии), облакъти се на черчевето зад Кабакчиоглу.

— Ей, яху! — рече. — Кой дявол те донесе днес да ни разтуриш сеира? Май някое торбе (единайсетото, дето го и не видяхме) се е изсипало в твоите дисаги, а? Зер няма без пари да вардиш главата на сераскера.

Никой не се изсмя, не пое закачката. Мъжете седяха нащрек. Не трепна и Кабакчиоглу. Той продължаваше да смуче чибука, а очите му преминаваха от войскар на войскар, сякаш изпитваше или броеше.

— Аз съм от четирийсет и втората орта — каза Кабакчиоглу, когато всички бяха убедени вече, че не ще отвърне. — Ортата ми нощува в кервансарая на Яхя ефенди. Върви там и речи на одабашията: Кабакчиоглу заръча да ми дадеш дисагите му. Вземи ги и донеси. Нека всички видят торбето с грошовете, нали така?

— Ами, туй ми било работа! — обърка се топчията. — Да не съм ти гавазин?

— Нищо. И без да ходиш, ще ти кажа: не кесия с грошове: дисаги си няма Кабакчиоглу, син и правнук на еничари! На, гледай!

Кабакчиоглу се изправи и хвърли отрита салтамарка. Ризата му, чиста конопена риза, беше налепена с кръпки на плещите, а някъде имаше и кръпка върху кръпка.

Топчията стоеше като попарен. Не смееше да вдигне поглед, защото еничарите вече не мълчаха и в тъмното плъзна обичайният им ропот.

— Кабакчиоглу няма дисаги и здрава риза — все по-високо говореше самозванецът. — Няма с какво да нахрани кадъна и деца. Ама не е взел бакшиш и никому не е бил глашатай! Пак ще повторя: не от плата — от ягма трябва да живее истинският войник! Ще я намерим на вража земя.

— Приказвай си ти на чалмата ми! — съвзе се топчията. — Туй, дето го плати нашата кръв, ще отиде в сандъците на пашите, знаеш. Я стигнем Немско, я не. Каквото докопаме, тук ще е, отсам Дунав.

— И така ще бъде, ако всички мислят като тебе: да се награбят на наша земя.

— Наша ли бе! Моя ли, а? Всичкото е на големците. Да си платят, като искат войска!

Еничарите наскачаха, всеки искаше да му чуят приказката. Дори Кабакчиоглу сега не смогна да ги умири, той постоя още миг, изправен срещу ропота, после разбута тоя-оня, прескочи ниския прозорец и улицата го погълна. А мъжете продължиха безкрайния си спор.

Имаше двамина в кафенето на Ариф, които не отрониха дума. Те не бяха заедно, май не се и познаваха. Седнали на пет-шест стъпки един от друг, всеки поотделно се прислушваше в гълчавата.

Единият носеше зелена, лъскава салтамарка и сукнени чешири: Фейзи. Той бе излязъл из хана, където другарите му хъркаха и току се пляскаха насън (ханджийските дървеници не ги оставяха на мира). Щеше му се да подразбере накъде ще избие войската подир днешните случки. И ето, от часове оглеждаше непознатите гости на Ариф, мереше тогова Кабакчиоглу и се чудеше на какво дължи той властта си над еничарството. „На какво?…“ Не приличаше на Вели, не раздаваше усмивки и весели разкази, ами…

— Е, как ти се видя тази?

Беше го попитал другият. Фейзи не потърси погледа му, някак отнапред убеден, че непознатият говори именно нему. (По-нататък, при разговора им, го видя; тясно, светло лице с пшеничено руси мустаци. С нос като клюн на керкенез, с тесни, твърди устни. От носа към устата слизаха две дълбоки гънки от туй, че човекът сякаш непрестанно следеше нещо си, че не гледаше, ами се взираше. Издаваха го и очите му — остри, сиви, подвижни и зорки. Млад беше, едва ли на повече от двайсет и пет, но човек би му дал над трийсет заради гънките край ноздрите. Фейзи забеляза, че тия ноздри са по-бели от лицето, напрегнати ноздри на хрътка. Беше еничар, редник, ако по необичайно спретнатите като за редник дрехи и по скъпото оръжие да си личеше, че е челебия.)

— Коя тази? Врявата ли? Че те от две недели все на врява я карат. Ще мирясат, къде ще вървят? Нали са свикнали на готов хляб…

— А веднъж не ще мирясат: стомната се троши веднъж.

— Този път няма да е. Щурат се като без глава.

— Та те са и без глава я. Бъхтят се и крещят, а ако питаш някого от какво му е додеяло и що му се ще, не може ти каза. За пари е всичкото.

— За пари, право… И по-лошо бива за пари.

— И по-лошо.

Разговорът залиня. Изглежда, еничарят искаше да го поведе в друга посока. Чак сега той се обърна към Фейзи и изрече натъртено:

— Другаде е злото!

— Ти за везира ли? — недоразбра дьонмето. — Ако не тоя, друг ще бъде. Все тази хубост.

— Не е във везира. Във всичко, съвсем навсякъде. Ти си от онези, дето се изхранват по пътищата, а?

Фейзи се сепна — надявал се беше, че не му личи; из толкова ханища и кафенета бе седял, а всеки го взимаше за дребен купец или за пропаднал спахия. Пък и да се досещаха за занаята му, бяха си премълчавали — трябва ли ти да викаш на разбойника разбойник?

Тъкмо се накани да отговори, че поминава от всякакво, преглътна. Тази нощ бе странна; странен беше и човекът, който го гледаше спокойно, говореше му като на стар познат.

— Така е — призна Фейзи. — От години съм така.

— Е, защо не си на земята си там или на дюкяна си? — сякаш в отговора на разбойника нямаше нищо нередно.

— На чия земя? Аргатин беше баща ми.

— Ето, затуй ти викам, че злото е във всичко. Уловил си пътищата, за да не умреш отглади. Еничарите вдигат бунт, за да изхранят децата си. Везирът ни лъже, за да отърве главата. Султанът воюва, за да потекат нови данъци от нови земи. А войната ще загубим, защото тия, дето не са гладни, са некадърни, или ако са кадърни — ще им подложат капан некадърните.

— Откъде знаеш, че ще загубим войната?

— Трябвало да не я загубим! Не гледаш ли, че оттук тръгнахме на провал? Та злото е във всичко!…

Непрестанно повтаряше същото, сякаш се радваше, че няма надежда или изход.

— Какъв еничар си ми ти? — криво се усмихна дьонмето. — Султанови пари ядеш. Де мене да хранеше султанът!

— Ако те хранеше, би завидял на разбойниците. А говоря каквото зная. И още зная: не ще остане тъй! Не може да остане тъй. Никой не може повече живя тъй. Султанът, дето е султан, и той не може.

— Мигар? Мене дай ти султановите кахъри.

Еничарят замълча, като че ли тегли онова, което ще каже. После погледна другия право в очите, за първи път Фейзи ги срещна — умни, студени очи, що преминават през хората и нещата. И му се стори, че открива на дъното им болка.

— Чуй, яху! — тихо рече еничарят. — Кога на хората дойде до зъби и плюят на всичко, трябва само един: един човек, дето да заповяда — „юруш!“ И без да се замислят, ще пометат това, що им е показал. Право или не.

Ако наместо Кабакчиоглу с бабините приказки за вяра и закон онзи ден беше изстъпил друг някой, по-умен, и речеше: „Свалете главата на Юсуф паша и хайде да ударим Стамбул!“, знаеш ли какво би станало?

Сега вече Фейзи гледаше встрани — допари му от очите на непознатия, от злата воля, която извираше из тях.

— Хубаво де! — съгласи се през зъби. — Ами ти защо не изстъпи? Не си прост човек, виждам, че си еничар. От тях си. Не като мене: хаирсъзин.

Еничарят трепна, сякаш улучен на живо.

— Не му е дошло времето — отговори той късо. — Още им трябва да втасат. Тепърва ще се уверят, че такива като Кабакчиоглу им нахлузват стар оглавник… Пък и… — позамълча. — Белязан съм.

Млъкнаха и двама. Еничарят — понеже не желаеше да говори за себе си; разбойникът — понеже усети, че другият се дръпна бог знае в какви мисли и спомени. Дълго седяха така, отново чужди. Беше ги разделила простата дума „белязан“. Макар двама да бяха белязани.

Но белязаните не са никога двама или трима. Всеки от тях е сам. Ако си няма майка.

— Пазвантоглу! Осман Пазвантоглу от трийсет и първата орта да се обади! Тук ли е?

Непознатият еничар беше се изправил.

— Агата те вика, писмо имало, да му го изчетеш!

Без да бърза, непознатият се застяга. Май вече беше си тръгнал, върна се. Тури ръка на рамото на Фейзи, а Фейзи помисли, че когато не присвива очи, този еничар е почти хубав.

— Ако такова време дойде, яху — рече непознатият, — а то ще дойде скоро, няма да има белязани и небелязани. Всички ни ще изравни размирието!…

IV

Трети ден водеше Юсуф паша войската си към Видин. Първия — през Петрохан до Берковица. Вторият залезе, докато бяха из равното, пет-шест часа път ги деляха от Видинската крепост. Конете капнаха, огнени кръгове играеха пред погледа на войскарите. Случеше ли се да прегазят излиняла от сушата речица, мъжете слизаха от седло, плискаха чела и шии със зеленясала вода, сетне наквасваха в тинята гъжви — поне час-два да усещат влага върху темето си. Но за час-два мислите им, помътнели от пека, не смогваха да намерят тихия си ход, блуждаеха и извеждаха войската само към стръвно отчаяние, към жарка злоба.

Нейсе, с божа помощ Юсуф паша опря без премеждия до Извор, голямо село на пет-шест часа път от Видинската крепост.

Сега на третата заран, когато наближаваха Видин, изтеклата нощ се чинеше на Юсуф паша кървав, страшен сън.

Малко подир вечерна чорба за не знам кой път пашата чу как се навдига ропотът. Той сякаш бликаше из пукнатините на сушавото поле, извисяваше се — необичайно могъщ и очистен — в безветрието; нарастваше и нарастваше, дорде изпълни целия мрак.

Много внезапно Юсуф паша почувствува, че не желае да му се противи. Беше привършил думите, парите. Какво важеше дали ще бъде надвит днес или утре? И от малко ли би го отървала смъртта? Той угаси свещите в шатрата, спусна завесата над входа ѝ, излегна се върху кожите, хвърлени направо на гола пръст, и зачака. Мъчеше се да повярва, че е живял по божи закон, че умира в служба на халифа и ще отиде направо в рая.

Но спокойствието не дойде. Садразамът хубаво знаеше, че през живота му не го е водил никакъв закон, най-малко божи, а също и че няма рай. „Лесно им е било, кога са вярвали!“ — такава беше мисълта му, преди в шатрата да нахълта еничарският ага.

На виделото от месеца Юсуф паша съзря кръв, тя бе слепила косите на еничарина, сцеждаше се покрай веждите и мустаците му, капеше върху сърменото фередже. По агата сигурно имаше и други рани — дрехите му бяха раздърпани, сякаш някой го е влачил и удрял.

Юсуф паша бе прекрачил много, за да достигне там, където беше, но с едно не навикна никога — с кръвта.

И сега отново му се догади, не удържа ръцете си от трепет.

— Тебе искат да видят, Юсуф паша!

Агата говореше трескаво, а гърдите му хъхреха тъй шумно, че на сераскера съвсем призля.

— При тебе са тръгнали! Не успях да ги отбия, прегазиха ме. Излизай бързо, тоя път не ще мирясат!

Макар преди малко да беше си мислил с примирение за смъртта, Юсуф паша съзна, че би предпочел всичко пред нея: побой, гаври, позор. Той отмина еничарина, като се стараеше да не допре това кърваво, оваляно месо; излезе вън и в зелената светлина на месеца се изправи срещу хилядите настръхнали сенки, що пълнеха полето.

И преди войските да го удавят в крясък и удари, Юсуф паша извика неистово, сякаш удавник, дето само подир миг ще бъде сметен от вълните, а той изпъва мишци, отмята глава и вика, и знае, че туй е последният му вик, а трябва да изпроси помощ:

— Ягмааааа!… Давам ви ягма до изгрев!…

Късата, остра дума — заповед за плячка и насилие — беше спечелила на султаните непревзимаеми иначе твърдини. „Ягма!“ — ще рече, сераскерът се отказва от богатствата на обсадения град, предава ги за ягмосване на войската. Нямаше правоверен, който да не отиде на смърт под тази заповед, пък може би и мъртви излизаха на бой под вика „ягма!“

От векове султановите войски не бяха чували късия вик — не помнеха обсада на чужда крепост. Затуй еничарите замръзнаха, щом крясъкът на сераскера им простреля нощта под мирното заспало поле. Стъписаха се: „До къде я докарахме!“ Ягма на своя земя…

Само миг. Над полето се изви вихрушка от звън и тропот — отначало неуверена, тя набра сила, затлачи до пръсване мрака над Извор, пръсна се и отмина на триста страни.

По стърнището се валяха гътнати шатри с изтръгнати подпори, със съдрано платно. Посред стърнището стърчеше още само една — изглеждаше още по-висока в пустото поле. Сераскеровата. Пред нея бяха двамина. Агата на еничарите, откъснал ива от фереджето си, квасеше я от ибрика и бършеше кръвта от челото и гърдите си. Другият беше Юсуф паша.

Той видя как онзи изсипва стиска тютюн върху дланта си, разтваря сколуфи и налага раната. Без да бърза, някак доволно. Като човек, който е свършил добра работа. Зловещо светеше доволството върху зеленикавото лице, още прекосено от черни струи. Сетне зеленината отстъпи на топлоалени блясъци. Пожар! Захванали бяха да палят.

Далечен, провлачен писък — нито плач, нито вой — стигна до двамината. За какво подсети той Юсуф паша? Дали му припомни деня на мъртвите, или ловджийските нощи из Странджа, пълните с плач на чакали и стон на сови южни нощи?

Еничарят се оправи с раните си и се подпря о дирека със затворени очи и затворено лице. Май искаше да подчертае, че не са му грижа пожарите и писъкът, и заповедта на Юсуф паша, та и самият паша. Неговите еничарски ръце бяха умити. С кръвта му.

През тая, третата утрин войската продължи към Видин. Въпреки страховете, Юсуф паша не видя никъде кръв. То, да беше се взрял, за гледане имаше: изпод драките се подаваше женска ръка; изпод прегорелите греди — русо детско теме. Но сераскерът бе вперил поглед между ушите на жребеца и дремеше с отворени очи.

Зад свитата му се точеше войската. Точеше се тихо, отегчено, ни глас, ни смях. Да не беше тъпият тътен от хиляди копита, човек можеше да лежи на сто крачки от пътя и да не разбере, че минава султанов поход.

Към средата на нестройната върволица, отпуснал юзди; се поклащаше сивоокият еничар, който бе заговорил Фейзи преди три вечери. Ако някой би поискал да запомни едно измежду хилядите мъжки лица, това щеше да е; то сякаш само се отделяше всред безликата паплач. Чрез някаква будна, тревожна мисъл, която приспиваше зорките очи, изпъваше белите ноздри.

Не, еничарят не размисляше напрегнато — той си припомняше. Нерядко му се струваше, че вече е бил във Видинско, макар да бе напуснал широкия ъгъл между Дунава и Тимок тримесечно дете. Не оттогава, разбира се, му бяха познати тия голи хълмове и мека равнина, върбалакът, ракитите, бялата река, далечната синя верига на Балкана. А откъде?

Сети се откъде: от плача на майка му, от гневните припадъци на баща му.

Това май бяха първите негови спомени — когато още спеше при майка си, преди да навърши седем години и да премине в селямлъка. Омер Пазвантоглу рядко се отбиваше при жена си, повече го нямаше в Кирза. Фатма хатун зъзнеше в широкото бяло легло, та ноще пренасяше в него малкия; да я пази от студ, от лоши сънища и тежки предчувствия.

През ония нощи често го пробуждаше плачът ѝ. Фатма хатун и не плачеше като жена, не нареждаше, не припяваше. Мъката тресеше костеливите ѝ рамене, стягаше гърлото ѝ и едва пропускаше къси, глухи звуци. Затуй пък Осман бе мислил, че навярно няма човек, който да плаче с тъй много сълзи — те не капеха, а бликаха изпод стиснатите мигли на майка му, та на детето се чинеше, че тя някога цяла ще се стопи и излее в сълзи.

Стреснато в съня си, изплашено от дългите подвижни сенки (Фатма хатун не смееше да спи без свещ), момчето беше се щурало наоколо, разпитвало беше — самото то близо до плач — защо и какво. Сега двайсет и пет годишният мъж промисляше, че не за едно е плакала майка му, не едно е имала да оплаква.

Винаги беше намирал странно, дето Фатма хатун е жена, сбъркана беше тая работа. Всякакъв вид хора бе срещал еничарят през изгнаническия си живот, но никой от тях — войници, управници, духовници или разбойници — не би могъл да се сравни с дребничката, некрасива жена, затворена с книгите си в харемлъка на Омер Пазвантоглу. Силата на духа и мисълта, на словото, властта над хората и над себе си — как можа да се побере всичко това в този крехък, нехубав съсъд?

В спомена му Фатма хатун не беше свързана с никое усилие или грижа, с които бива свързана една майка. За Осман тя бе неразделна от малката одая, където държеше книгите си.

Много пари бе потрошил мъжът ѝ за книги — някои ръкописи бяха каирски, други от Шираз или Халеб, — по незнайни пътища стигаха те до затънтена Кирза. Знае купецът; повече от тия, дето не жалят пари за накит, оръжие или чер пипер, плащат само хората, които търсят книга. Затуй и в дома на изгнаника, където невинаги се намираше чер пипер, имаше книги.

Омер Пазвантоглу гледаше с леко око прахосничеството на жена си — къде се е видяло жена без масраф? И прилича ли на един челебия да държи жена без масраф?

Така помнеше еничарят майка си: в тясната одая с дълбоки пезули в стените, на миндерчето, в снопа светлина, Фатма замръкваше с книга на коленете. Тънките ѝ черти още повече изтъняваха от напрежението на мисълта, тесните ѝ ръце шареха неспокойно, застиваха за миг и заживяваха наново, търсещи, жадни.

Свой свят, сключен между четири стени, малък, а безбрежен като човешкото въображение свят, беше си изградила майка му. В него имаше отколе забравени битки и победители, далечни брегове, звезди и съзвездия, познание, което обясняваше дължината на сенките зиме или лете, сложния строеж на човешкото тяло. И най-вече — мисли. Опасни мисли на хора, достигнали своя истина, която трудно можеш да отминеш, макар че е изречена отдавна, преди Пророка.

Неправо би било да се каже, че Фатма бе избрала една от тия истини за своя. Жената не знаеше нищо за света. Не този, книжния, а света, в който излизаше и от който се завръщаше Омер Пазвантоглу (веднъж — с пълна кесия, други път — с празна, а трети — с нова рана, що напразно се стараеше да скрие от Фатма). Истинският живот оставаше далеко от стените на дома в Кирза и жената не дръзваше да му натрапи книжна правда. Но в едно беше уверена: щом дори не от векове, ами от хилядолетия хората търсят и намират истина, щом я надрастват, за да откриват други и други, не може да има единствена.

Преди години свекър ѝ Алемдар Ибрахим, който остана във Видин, я имаше за безбожница. В Кирза никой не опозна, та за нея не вървяха приказки, вън от тази, че ханъмата на заточеника Омер Пазвантоглу не била с всичкия си, четяла. Виж, говореха, че самият Омер Пазвантоглу тайно се кланял на гяурския бог, понеже майка му била българка, пък ябълката не пада далеко от корена.

Лъжеха и се лъжеха хората. Омер нямаше никакъв бог — ни прав, ни крив — не бръснеше никого и немареше за хорските приказки. А в това, че бе именно такъв, имаше свой дял жена му, макар той да тълкуваше по свой вкус думите ѝ.

Омер я виждаше рядко и още по-рядко разговаряше с нея. Когато по за някой ден се прибереше дома, отпускаше се на бялото ѝ легло, доволен, че се е добрал до хлад и покой. И заспиваше блажено усмихнат, насред дума, без да отговори, без да погали Фатма. Не само от лов, от всякакви мъжки дела биваше уморен Омер; Фатма хатун горчиво си мислеше, че той е уморен и от любов.

Тя седеше край него, гледаше го, без да се насити: все още хубав, напук на годините — те сякаш отминаваха Омер. Това бяха най-редките ѝ часове, тогава Омер принадлежеше на съня. Той цял и винаги се даваше на нещо си: на лова, на честолюбието, на движението или на насладата. Никога на нея.

Ето, то липсваше в света на Фатма — човек, който да изслуша мисълта ѝ. Затуй въведе там детето. Шестгодишен, Осман четеше. Очите му следяха тънкия майчин пръст по листа, а гласето му повтаряше слова, които не проникваха до детския ум. По-късно (нали не му трябваше време за игра, децата от Кирза веднъж му подвикнаха, че бил син на прокуден еничар, и той взе да ги избягва) сам се почувствува в одаята с книгите като в сигурна крепост. Свит на миндера до майка си, Осман попиваше тежките, дръзки чужди мисли, а пред погледа му бушуваха битките на Великия Александър и Великия Сюлейман, люлееха се топли морета, святкаха ярки звезди.

Чудатостите на Фатма не дразнеха Омер Пазвантоглу — по-добре да чете, отколкото да се тръшка и хленчи, да разпитва; Омер ненавиждаше въпросите. Но не можеше да остави момчето в нейни ръце, не би позволил тя да го поболее с книги и женски приказки. На три-четиринайсетте му години Омер го взе със себе си, за да го направи мъж.

Фатма нямаше представа къде се губят двамина и се утешаваше, че по-хубаво е да не знае; в чертите на сина си откриваше непрестанно нещо ново, непознато. И все пак то не стана лицето на Омер Пазвантоглу — откритото, самонадеяно, винаги младо и ведро лице на човек без съмнения. Фатма хатун не бе успяла да завърши творбата си — твърде рано я изтеглиха от слабите ѝ ръце. Но бе сложила началото ѝ: първите вещи, дълбоки следи с длето върху мек камък. А сега, след като Осман излезе на открито, ветрове и порои щяха да дълбаят тъкмо по вече прокараните бразди и да усъвършенствуват онова, което бе отнето на майката.

Осман не заспиваше посред дума дори когато не се усещаше от умора. Подир дните по гори и пътища той можеше да седи с часове в харемлъка ѝ, да слуша как Фатма хатун му чете някаква книга, купена вчера. Отстъпи на майка си и взе да учи френски — из Босна скитаха множество францискански монаси, та лесно си намери учител. Той обичаше да повтаря пред Фатма чуждите думи, а тя се смееше като малко момиче на неясната, носова и гърлена реч. На сина тогава дожаляваше — тъй много гънки и бръчици разкриваше смехът по сухото майчино лице; тъй измъчено — като при плач — потръпваха острите рамене.

Тя и до днес плачеше често — само пред него, едничкия, комуто сълзите ѝ не досаждаха. И през сълзи, както преди години, говореше за всичко, което бе напуснала, за да последва Омер в изгнание. Фатма споменаваше Видин, старата къща на Мустафа паша сокак, двора с много шибой, а във Видин шибоят миришел особено, навярно от близостта на реката. Разказваше за земята им — стотиците дьонюми благодатна земя на техните чифлици в Гърци, Извор или Мусоман. Из чифлишките кули преспа Омер с нея през ония дни, след като се вземаха. Мислила ли е, че те ще останат едничките щастливи дни в живота ѝ?

В разказите на Омер същите места изглеждаха другояче. Там нямаше, никакъв шибой и крайречна зеленина. Заговореше ли за края си (а то ставаше тогаз, когато кадията викнеше Омер, за да му напомни, че всеки нов грях вече ще го откара в Анадола или дори на въжето), той споменаваше видинското еничарство — серсемите, дето бяха го подклеветили. Споменаваше богатите, натъпкани със стоки чаршии, претоварените гемии по Дунава, кошутите из Балкана, гуляите в чифлишки кули и изкусните влашки свирци.

Вероятно ако синът би питал баща си дали помни своята къща, градината ѝ, не би получил отговор. Но от неговите разпокъсани разкази и от спомените на Фатма хатун Осман беше си изградил трети — свой Видин. Той донякъде бе го поукрасил в тъгата си по една непозната родина, а едва днес, подир кървавата нощ на ягмата, Осман стъпваше във Видинско.

Можеше ли го позна?

Тъжна, сивожълта — след три сушави лета и снощния палеж — лежеше равнината. Пожълтели бяха чак драките, сивееше уморено върбалакът. От господарската кула личеше само долният, каменен кат. Над него стърчеха овъглени греди, сгур и пепел се стелеше покрай зидовете. Не оцеля и яхърът на господаря — черно зееше избитата му врата, войската бе извела всички коне.

Когато минаха край Извор, Осман за малко не отби, за да го прекоси: нека види всичко докрай, нека знае какво остана от най-богатия чифлик на рода Пазвантоглу! После се раздума — лете труповете вонят нетърпимо дори ако са от снощи. И каква полза от злите спомени! Не бяха ли без туй достатъчно тежки нощите на Осман, безсънни поради жажда за мъст и тъга по всичко, което изгнанието беше му отнело?

Далеко вляво взеха да изникват очертанията на Видинската крепост.

Юсуф паша не смееше да спира във Видин. Бързаше да прехвърли войската си отвъд реката, веднъж да я вкара в бой. Затуй Осман трябваше веднага да потърси Алемдар Ибрахим.

Мустафа паша сокак… Знаеше, че дядо му още живеел там; бяха му оставили голямата къща и след наказанието, постигнало рода му. В тази къща преди двайсет и пет години бе се родил младият Пазвантоглу, за да бъде натоварен в кош на коня и отведен в изгнание едва тримесечен.

Къщата той намери лесно. Стигна до нея все под стрехите и асмалъците на богатската махала — тук живееха всички по-първи видинлии.

Спря пред портата. Висока, темел порта, но сякаш отколе неотваряна. Трева бе обрасла прага, а стръковете ѝ стърчаха неогънати. Ако изобщо някой живееше зад тази порта, навярно вървеше, загледан пред нозете си, и тихо прекрачваше избуялите треви.

Нещо странно и внушително изпитва човек, когато се изправи пред родната си къща — за Осман то беше още по-страшно, защото не я помнеше, а тъй много бе слушал за нея. Усети огорчение — не дом намираше той, а виранлък, из който се гонят прилепи и пълзят гущери. Но наред с горчилката изпита и дълбоко, топло, спокойно щастие. На еничаря се стори, че се е влякъл дълго през урви и камънак, а сега изува нозе; че се е скитал безкрайно през огнена пустиня, а сега пие на едри глътки изворна вода. Все пак едното и другото бе далеко по-слабо от туй, което чувствуваше изгнаникът пред залостените порти.

Нямаше мандало, та той потропа просто с юмрук. Не силно — сякаш се боеше да не прекъсне някакъв сън. После — по-нетърпеливо. Никой. Еничарят здраво улови халката, готов да насили с рамо залостената врата. Не, тя не беше залостена, отстъпи леко. Осман влезе в двора.

„Шибоят… къде го шибоя?“ — бе първата му мисъл.

Нямаше шибои, никакво цвете в широкия сенчест двор. Репей, паламида и пелин душеха плочите, а тук-там едва пробиваше буренака неподрязван чемшир. Под дърветата гъмжеше от издънки — плодовете с години бяха капали и гнили и пускали корен. А пред чардака стърчеше до над комина кипарис — кипарисът, за който бе разправяла Фатма как зеленеел зиме и лете пред харемлъка ѝ. Изсъхнал беше кипарисът, и май отдавна изсъхнал, паяжина сребрееше между трошливите му клонки. И това, че мъртвото дърво не бе отсечено, а пѐреше безсилни ръце над запустението, повече от всичко показваше, че животът в къщата е секнал.

Еничарят дълго стоя всред букналия буренак. Чак след време се сети да погледне къщата. Долният ѝ кат съвсем се сливаше с пустошта на двора, но горният беше белосан. Джамовете на една одая бяха чисти, зад тях се полюляваше перденце. Прозорецът ѝ беше отворен, та дъхът на еничаря спря: вкъщи имаше някой! Свой или чужд?

На четири-пет скока Осман изкачи стълбите към чардака…

— Ибрахим ага! — викна и замря. Чуваше сърцето си. И втори път: — Ибрахим ага!

Зад вратата някой прошава. Еничарят — без да чака повече — натисна ключалката.

Първото, което забеляза в одаята, беше старецът. Едър, все още хубав старец, не и съвсем побелял. Дрехите на Алемдар лежеха съвсем по войнишки на изправения гръб, на широките му плещи и го правеха да изглежда по-млад.

— Кому е потрябвал Ибрахим ага?

— Аз съм Осман.

Изтърси го направо, макар из целия път да бе кроил как ще засуче разговора, за да види в очите на дядо си най-напред почуда, а после невярваща в себе си радост. Пък стана иначе: полича — на стария и през ум не мина, дето този Осман е онзи, внук му. По-нататък (понеже в лицето на еничаря имаше някакъв необичаен трепет) Ибрахим ага май усети, че работата е особена. Тогаз очите му се опразниха; Осман се уплаши, че дядо му ей сега ще загуби разсъдък — така пусто зееха те. Минаха мигове — дълги мигове, — в тия пусти очи бавно изплува надежда, за да се превърне във вяра.

Сетне Алемдар Ибрахим се разсмя, с безсмислен, мъчителен смях; още по-сетне заплака. А внук му седеше до него, неудобно притиснат в кокалестата му прегръдка, трогнат и развеселен от изумелите приказки на дядо си.

— Дойде си, а, дойде си?… На майка си приличаш — цяла Фатма! Няма да останеш дълго, викат, сераскерът утре ще ви преведе. Спукана е султановата, щом остави похода в ръцете на Юсуф паша!… Думах аз тогава на Омер да си събира ума в главата, срещу ръжен се не рита. Нямаше да растеш на чужбина. Двора видя ли? Мигар това е двор? Виранлък, парясано всичко!… Та казваш (Осман още нищо не бе казал), здрава била майка ти. Много обичах Фатма, тук си седяхме, дето сега с тебе. Все нещо не ѝ даваше мира — такава ли е пак, зер годините оглаждат най-ръбатия камък?… Мене никой ме не закача, след като всичко ни вземаха. Ама празен е домът ми. Та, викам ти, четири пъти писах до султана, да позволи на син ми да се върне, писах. Ще мирува, обещах, само във Видин да бъде. Е, какво мислиш? Нищо. Нищичко. Не прощава султанът, нали много знаеше баща ти, нали много приказваше… Такъв е Омер, не мяза на мен, а?

— Вярно Фатма хатун вика, че бил се метнал на майка си, гяурката.

— Емине хатун умря в правата вяра! — вметна старецът.

— Тя си е знаяла в каква вяра умира, що носи в сърцето си. Не само в името е вярата.

Старият се озърна, сепнат посред радостта си. Нима не бяха двамина в одаята? Чия сянка премина между тях?

— Фатма като да чувам — проговори унесено Алемдаря. — Разбирам, времето не е огладило Фатма… Дребна женица, а за всичко имаше свой ум. Много, много обичах Фатма — заключи внезапно той.

Млъкнаха. На Осман стана криво, дето от вратата рече пряка дума на дядо си. А старият пък се унесе, защото думите на внука събудиха призраци в белосаната одая: Емине, Фатма…

Малко чудно е, че един правоверен, когато животът му захожда, си припомня не боеве и плячка — не всички там зулуми и бабаитлъци, които отличават житието на мюсюлманина от животуването на раята, — а нещо неловко чак: две жени.

Чифликът в Извор, бащиният му чифлик… Често яздеше из землището младият, напет, богат еничарски син, зетят на най-заможния видински бей. Там срещна Емине. Никаква Емине не беше тогава Мария.

Бе преминавал на кон между смълчаните аргати; щом зърнеха господарския син, навеждаха се по-ниско, ръцете им работеха по-чевръсто. Дали от страх, или за да не го погледнат в очи?

А тя не се скри от сайбията. Като да я виждаше и днес — стройна, източена, отметнала глава, без чембер. Виждаше очите ѝ — зли, а хубави. Сякаш нарочно искаше да го прободе с погледа, който говореше: „Нищо че си на скъп кон, че лъщиш в сърма, че си доволен и сит — мразим те! Виж колко те мразим! Дано те стигне омразата ни, дано те сяде и скапе!“

Господарят усети ненавистта ѝ като удар. А защо не отвърна с удар и той — нали в негова власт беше последният човек от Извор? Наместо туй започна нещо налудничаво: Ибрахим ага изгуби ум по ратайкинята на баща си. До този ден не бе поглеждал с каква жена ляга: с неговата си ли — яловата бейска дъщеря — с гювендиите ли, дето гъмжат из всяка крепост и пристанище, с евтини, весели влахини ли, що сами те подкачат по улицата, или пък с людски ханъми, дето те пропускат някоя нощ в харемлъка си и те извеждат преди съмнало.

Жени… Страх, лъжа, алчност и покорство — винаги същото. Какво налудничаво тогаз, че си загубил ум по някаква съвсем особена — било дори с туй, че открито те мрази?

И Ибрахим ага също тъй открито заяви поражението си. Натири бейската щерка и загуби цялата ѝ зестра; проводи човек до бащата на ратайкинята да му сваля звезди от небето. Не и не! — беше отговорът ѝ. Болестта на сайбията я радваше, сякаш черната севда на Ибрахим ага разплащаше потта и страданието на хиляди ратаи от Извор, Гърци и Мусоман.

Играеше си с огъня и се опари. Господарят не беше свикнал да му отказват. Не мина месец, откак я видя, грабна я.

Превърна ратайкинята в най-разточително гледаната ханъма на Видинско — бе така изумял, че пет пари не даваше кой какво ще каже. Не жалеше злато, име, гордост. Жената вече не казваше не, не казваше нищо. Мълчеше с месеци — безконечни дни и нощи; не приемаше да говори неговия език, да помоли за милост неговия бог.

Алемдаря можеше едно: да я убие. От това се боеше не тя — той; нямаше сила да си представи света без нея. Години наред живя Емине хатун в харемлъка му, а роди един само син — чак утробата ѝ отказваше натрапен плод. Живя и умря Емине все със същите сухи, зли очи, с които някога посрещна господаря си. И още години остана пуст харемлъкът в къщата му, защото Алемдар Ибрахим се чувствуваше твърде уморен, за да вземе нова жена. Докато един ден доведоха Фатма.

Туй стана по времето, когато младият Пазвантоглу — Омер де — повилня дотолкова, та Алемдаря взе да си мисли, че гяурката му мъсти и подир смъртта си. Синът бе поел цялата ѝ упорита непримиримост. Но за него нямаше харемска решетка, нито вардянин. У Омер сякаш беше се отприщил гладът за волност, смазан и приспан у поколения ратаи.

Алемдарският син се губеше по лов из Балкана, караше седмици по чифлишки кули с дружина гуляйджии и свирци, навираше в очите на цял Видин хубостта, парите, дързостта и безгрижието си. Не се вестяваше ни в еничарската къшла, ни в джамията на молитва. Все по-често първенците от крепостта заподхвърляха на Алемдаря, че е отгледал лош еничар и лош мюсюлманин.

Да говориш на Омер бе все едно да пускаш думи по вода. Алемдаря си знаеше, че син му или ще се изсмее студено, или ще го пререже с погледа на гяурката, или още по-зле — ще вземе да се махне. Затуй реши да го ожени, дано миряса.

Нищо у Омер не беше по реда си, та и сватбата му трябваше да бъде бамбашка. Щом старият отвори уста, син му го пресече:

— Иди ми поискай Халифезаде Фатма!

— Как Фатма? — слиса се Алемдаря. — Ти знаеш ли, че Фатма чете книги? Цял град го приказва. Малко ли ми е срамът от твоите маскарлъци?

— Че какво като четяла? — стрелна го присмехулно Омер. — Мене не ще накара да чета, нали?

Така дойде Фатма в празния харемлък на Емине хатун. Толкова много хареми из мюсюлманската земя, безчет… Защо тъкмо в този трябваше да преминат една подир друга две толкова чудновати жени?

— Ей тук обичахме да седим с майка ти — вече на глас си спомняше Алемдаря. — Приказвахме много.

От всичко отбираше Фатма, а нещо все я тревожеше. Невям, загдето нямаше вяра в бога.

— Ти на поход не отиваш ли? — помъчи се да го изтръгне из спомените му внукът.

— Нашата орта ще остане тук, калето ще пазим.

— Я ще пазите калето, я ще ловите бегълци; от София още взеха да се пръскат. Туй, дето го видиш, само името му е войска.

— Ти що? Май не милееш много за султановата войска.

— Ха, то остана! Дали на султана много домиля за баща ми? Какъв е, речи ми, грехът на Пазвантоглу? Че е вършил открито това, което другите крият, толкоз. Ти питаш ли се как поминава от години син ти? От хайдутлук поминава Омер Пазвантоглу, осмо коляно господар. Броди из Босна. Ами ти иди да грабиш в Босна — там парата с куршум бият. А тук нашата земя носи десятък, вергия. Кому? На тия, дето прогониха баща ми, за да му отнемат бащиното.

Старият като че се сниза, тъй неочаквани за него бяха тия вести: син му не бе мирясал, не можеше да очаква прошка, щеше да свърши на бесило или кол. Внукът вървеше по стъпките на баща си, подир нередните мисли на майка си, а един бог знае къде извеждат те.

— Хубаво де — рече, след като дълго бе мълчал. — Ами ти тогаз какво щеш на поход? Султана си тръгнал да пазиш — защо? Човек или може да забрави, или не.

— Че откъде да знам дали не ще ми излезе късметът? И да се отлича може, и да заслужа милост.

Гневът беше се отлял, та Осман говореше пак студено, с онази студенина, която отличава патилите и вече претръпнали, готовите на всичко хора:

— А сметките ни със султана нека останат за после… Веднъж само да се върнем във Видин!

Повтаряше все това. Личеше си, че дълго е търсил път към родината, та вече би поел кой да е, стига да го изведе във Видин.

„Можеш ли му се сърди? — рече си Алемдаря. — Лесно ли е да видиш — мъж за женене вече — къщата, където си се родил?“ А еничарят се взираше в старческото лице и чувствуваше жалост, четвърт век бе чакал старецът някой да се върне, с кое заслужи да дочака нова болка? На Осман се прииска да заглади тежките си думи, за да остави в белосаната до синьо одая покоя, който бе заварил и безсмислено пропъдил.

— Туй дърво, кипариса, защо не го отсечеш? Досущ е изсъхнало.

— Сърце ми не дава. Посади го някога покойната. Гяурката, дето викаш.

„Гяурката! — помисли си Осман. — Като че ли ние сме друго. Кого грабнали за еничар преди стотина години, коя грабнал я синът, я внукът на същия еничар. Ибрахимовци, Омеровци и Османовци — правоверни с гяурска кръв!…“

V

Пред кафенето на Ариф и тази вечер имаше навалица: пътници и скитници, побягнали или изостанали подир похода войскари, дребни търговци.

Разказвачът, седнал направо върху плочите пред кафенето, говореше невисоко, но гласът му се чуваше чак до последния кръг сеирджии — сладък като шербет глас… — В Стамбул има мегдан, Фазъл паша му викат, а под мегдана се намира Бинбирдирек. Знаете ли го? Нищо не знаете: това е пещера, иззидана и подпряна на хиляда и един стълба — оттам е името ѝ. А на мегдана над пещерата живеела Гевхерли ханъм, пашовска щерка. Хубава била тя като месеца, ама бог я наказал с ненаситна страст. Примамвала момчета в дома си, радвала им се по една нощ, а на утрото — знаете ли що ставало на утрото?…

Хората пред кафенето стояха като омаяни. Игла да изтървеше човек, би я чул как пада. А когато приказката свърши, мина доста време, преди сеирджиите да се размърдат. Един по един те се промъкваха напред; върху проснатата на плочите салтамарка затупаха — сякаш едри капки дъжд — сребърни грошове. Пък разказвачът уж тъпчеше чибук, а успяваше да погледне всеки свой дарител, да му се усмихне с много бели зъби: „Бог да дава, бог да дава!“ — благослови поне трийсетина пъти.

Щом заключи, че никой повече не ще се бръкне, разказвачът се намести и пак поде:

— Друга една зная, чувал съм я от човек, дето ги е видял тия работи. В махалата Бедредин, в Стамбул, живеели мъж и жена. Хубава била жената, като месеца. Един път я видял един бей и му вземала сърцето. Хитър бил беят, та ѝ рекъл: „Жено, ако обичаш бога, ще ме оставиш да те целуна!“ Вярвала в бога жената, затуй вдигнала яшмак, а онзи дръж! — нацелувал я до насита. Прибрала се жената дома и — нали вярвала в бога — разказала всичко на мъжа си. А той… той…

Захласнати, сеирджиите пропуснаха кога измежду им се провря и застана до разказвача някакъв мъж — възтънък, плещест турчин с атлазена салтамарка. Без да почака оня да завърши разказа си, сложи ръка на рамото му и рече късо:

— Върви!

Слушателите си помислиха, че разказвачът ще трепне като пробуден от сън, че дори — не дай боже! — може да му призлее: тъй унесен изглеждаше в своята приказка. Пък той съвсем със същия глас отвърнал:

— Потрай малко! Ей сега свършвам. „Та, мъжът ѝ веднага затичал при кадията. Така и така, рекъл…“

— Твоите край нямат. Върви! — повтори непознатият.

Разказвачът май разбра, дето не ще се отърве. Стана, отпусна дъното на чеширите си.

— Добра ви нощ, агалар? — наклони се към слушателите. — Пък прощавайте, ако има нещо. А за оная жена не берете кахър, оцеляла накрай и казала: „Който вярва в бога, не го сполита зло!“

И се потътри подир непознатия с атлазената салтамарка.

Двама свърнаха по уличката зад кафенето. Вели, разказвачът, видя, че не поемат към хана, и спря.

— Накъде си се упътил? — попита.

— При нашите. Хайде!

— Че ханът е на оная страна.

— Не отиваме в хана. Трябва да уговорим нещо важно, а ханджийските гости имат дълги уши.

Крачеха мълчаливо в южната посока, към планината. Стъпките им отекваха из почти мъртвия град, докато взеха да не се чуват — двамина бяха излезли на коларския път към Курубаглар. Хълмът, облечен в лозя и накичен с тополи, тъмнееше напред под среброто на месечината.

Там някъде спряха. Вели отначало не забеляза, че край чешмата бяха насядали шестима — техните.

— Нека свърнем по-встрани! — нареди им Фейзи. — Оттук минават хора.

— Че какво толкоз тайно има да уговаряме? — Черкеза говореше през зъби, без да помръдне.

— Сигур е тайно, щом казвам.

Фейзи заби между лозята, без да се обръща. Мъжете се повлякоха неохотно подире му. Най-сетне ги последва и Черкеза. Спряха на малка полянка, налягаха мълчешката и сякаш с всичко искаха да кажат, че пукнат грош не дават за онова, дето смята да им говори дьонмето.

— Тия дни ще се махаме от София, нали? — започна той. Беше останал прав.

— Защо пък тия дни? Кой ни гони?

„Пак същото! — помисли си със злоба Фейзи. — Винаги същото. Мразят да претеглят утрешния ден, всичко трябва да бъде днес за днес, иначе не могат…“

— Добре, нека не е утре. След седмица или месец — рече. — А накъде ще потеглим?

— Ами откъдето сме дошли. Като кога отнапред му правиш сметка бе? — обади се Вели. — Към Петрохана или Нишко, отдавна не съм бил из Нишко.

— А как ще тръгнем?

— Как, как! На куц крак, така! На ръце ще ходим, като панаирджийски маскари! Ти за такива приказки ли ни извика посред нощ бе?

Черкезинът чак заекваше от яд; нему очите се наливаха от нищо работа.

„Вай, ще падне пердах!“ — помисли Вели.

Но дьонмето не замахна. Измени се само лицето му — втвърди се не дори злобно, а много студено. Все по-често го виждаха такъв.

— Не съм те викал за това — каза той спокойно. — Само исках да ви кажа, че пазарих конете и тая нощ трябва да си ги вземем. Не е далеко, в Бояна.

— Какви коне?… Чакай бе! Тоя не е с ума си! — слисаха се мъжете.

— За нас конете. Не успях да ги платя сам, не достигнаха грошове.

— Какво за нас бе? Кой ти е заръчал? За кой дявол са ни коне из гората, на пусия! Ти да не поемаш на война?

— На война.

— Гледай го ти него, вчерашния! Като нямаш хабер, защо не питаш? Ние султанова чорба сме сърбали и повече не щем! Келеш!

— За друга война ви говоря — продължаваше все спокойно Фейзи. — Чуйте какво: не може, повече не може да се живее от днес за днес!

Млъкна. Бе искал да подхване другояче, но никога още не беше говорил пред хората, надълго. Не умееше.

— Чуйте!… — повтори. — Тия дни в София станаха големи работи. По дяволите се проваля всичко. Какво ще рече то? Ще рече: щом султановата войска е станала разбойнишка дружина, щом ни сераскер, ни кадия смее да попречи на зулума ѝ, дошло е времето на разбойника — нашето време!

— Ще ти се!… — и тихо, и тъжно се засмя Вели. — Ще я караме…

— Не може! — прекъсна го дьонмето. — Сами знаете: по-рано бастисвахме поне един купен на седмица, а сега месец клечим из драките и все нищо. Няма купци — кой ще тръгне из къра в такова време? Какъв данък ще понесат от Видинско или Плевенско, кога раята мре отглади и вече не плаща?

— Бе яху! — разубеждаваше го меко разказвачът. — Нашият хляб винаги ще излезе. Не сме търговци или чифчии, та да му мислим толкоз за времето. Нашата не се губи, то и такава приказка има: за един, дето…

— Стига с тия приказки, викам ти! — Фейзи наистина викна.

Стори му се, тъкмо тая нощ трябва да се пребори срещу приказките на Вели, срещу чародейството им и всичко, което то натрапваше: добродушна насмешка, вярата, че прокопсия няма по света, примирението, най-вече примирението.

— Приказките не се раждат сами — разпали се необичайно дьонмето. — Някой ги измисля. А защо? Защото му понася друг някой да вярва в тия приказки. Отсега зная какво ще ни разкажеш: как един много ядял, та кога го тикнали в хапуса, умрял от глад. Втори пък хич нищо не хапнал цял месец, а излязъл здрав и читав — свикнал бил на глад. Е, пък аз мисля, че е по-добре да ядем три пъти и всеки ден.

— Ама ако няма? Колцина са ситите? Затуй поминавай с малко, та когато те окаушат…

— Яж ти триж на ден и не се оставяй да те запрат — това е! От твоите приказки излиза, че трябва сами да си метнем и въжето, нали?

Мъжете не се намесиха в спора между двамината. Те говореха рядко, че и рядко мислеха. Какво да му мислиш: свят! Май и тази нощ думите на дьонмето не стигаха до ума им, но ги смълча друго — самият Фейзи.

Толкова години го гледаха, та смятаха, че го познават. Е, вярно, не беше досущ като хората, все се дърпаше, мереше си думите. А иначе им беше верен, свой човек, макар да не ги заливаше със сладки приказки и смях като Вели. Веднъж не ги завлече с един грош, не бягаше от несгоди и опасност, никому не стовари своя работа или своя вина. И най-вече: никого досега не бе излъгал Фейзи.

Такъв го знаеха другарите му, затуй тази нощ се стъписаха — сякаш всичко това е било само ножница, а току-що пред очите им лъсва острието, режещо студено. Ще рече, и мълчанието, и затворената умисленост на дьонмето са си имали причина. През тия години Фейзи нещо бе кроил.

Какво пък? — Те сами отдавна усещаха, че времето се сменя, мъти се и тътне като пред буря. Как каза Фейзи? — Идело времето на разбойника.

— Говориш ги никакви, защото не си правоверен — промърмори Вели.

— Хубаво де! Ти като си правоверен, нека те тикнем в затвора и не храним цял месец. Та да оцелееш и размиришеш на мускус, а? Пък ние ще разказваме за тебе по кафенета и мегдани.

Мъжете се разсмяха. Вели горчиво си призна, че за първи път те слушат не него. А дьонмето сякаш усети двойна сила от това, дето надви разказвача и овладя дружината.

— Докъде бяхме стигнали? Дотам, че хлябът ни все щял да излезе — продължи Фейзи. — Цял живот ли ще я караме за едина хляб? С какво са по-добри от нас разни паши и аяни? Защо ти си хаирсъзин, измет някаква, а оня — Юсуф паша или Махмуд ага? Затуй че ние сме разбойници на дребно, а те грабят на едро, сила имат. В кое е силата им, ще питаш: в голямата дружина, в многото пари, та да плащат голяма дружина.

— Не е то така бе, човече! — не предаваше се Вели. — От друго тесто са аяните и пашите. Иначе всеки би станал паша.

— Как да станат, кога мислят като тебе? На тегло сте свикнали, толкоз! Колко са тия, дето ще рекат: или червен елек, или дълбок хендек! И малко ли от тях са прокопсали.

— Прокопсали са онези, които не са напълнили хендека. Ти какво искаш от нас, големство ли да гоним? Да си турим главата в торбата!

— Ти и тъй отдавна си я турил, яху, ти и всички ние. Знаеш, че за един обир човек отива на въжето, пък нашите комай са повече.

— Никого не са обесили, преди да го уловят! — пропя Вели любимата си мъдрост.

— Все някога ще ни уловят, ако смятаме за всеки десет гроша да затрием по човек. Но аз друго ви казвам и хайде, че осъмнахме: като сме се прежалили и ни майка ще ни оплаче, ни деца, барем да бъде за повече!

Я, колко просто и вярно беше наистина… На мъжете дори се счини, че и те отколе мяркат нещо такова. Те вече не поглеждаха към Вели — негласния им предводител, подир чиито приказки бяха се влекли седем-осем години.

— Ами как ще бъде тя, знаеш ли? — примирено попита разказвачът.

— Не зная точно — и тоя път не излъга Фейзи. — Затуй пазарих конете.

— Ти пак с тия коне. За кой дявол?

— Вижте хасковските разбойници! — някак несвързано отговори Фейзи. — Помните ли, кърджалии им викаха, от Кърджа Али двестатина мъже. По-лани се вдигнаха, грабиха из Филибешко и Пазарджишко, изкараха ума на разни кадии. А защо направиха такава беля? На коне били, туйто. Проумявате ли вие какво е то: да не се криеш по шумата, а да удариш през равното? Не да бягаш от султановите хора, ами ти да ги гониш! Туй вече не е прост разбойник, то е…

— Е, какво е, като не разбойник? — Черкеза продължаваше да се опира ядно. — Кърджалия да му речем, а? Разбойник на кон, дето коли не за да помине, а за друго там. И ти не знаеш за какво.

— Нека бъде кърджалия. Хайде да вървим за конете!

Сега вече не му се опънаха, сякаш беше ги уловил в шепата си. Навярно винаги бива така — хората поемат подир оногова, който първи изрече някоя дълго таена от самите тях мисъл. Пък и просто им се дощя да видят какво ще се случи. Зер, не само не могат те обеси, преди да са те хванали, ами и не могат те обеси два пъти. А ако е за веднъж, все някога ще бъде.

— С кои пари пазари конете, туй са барем хиляда гроша?

Четиристотин имам. Другите ще дадете вие.

— И аз ли бе? Че аз грош нямам. — Вели пак излъга, без да се замисли. Иначе би си спомнил как Фейзи го видя да прибира с шепи пари пред кафенето. — Отде у мене грош?

— Хайде, дай ги!

— Хубаво де! Не съм рекъл, че не давам. Душата си ще дам за тебе, нали аз те направих човек.

Такъв си беше Вели: прежали бързо и първенството си, и кесията. Той я измъкна из пояса — доста голяма.

— Такива били приказките ми, инакви били! Ама ще станеш кърджалия с парите от моите приказки.

Мъжете бяха наскачали, канеха се да тръгнат към Бояна. Тъкмо тогаз до Фейзи приближи Черкеза, улови го за лакътя.

— Забрави нещо, момче: да кажеш що стана с хасковските разбойници. Края им да чуем, а̀ко че го знаем!

— Краят им ли! Тях ги бѝ раята от Новозагорско.

— Виждате ли! Не е да не могат ги бѝ, тъй ли? Веднъж като излезеш на открито, по̀ духа. И те са били двеста, пък ние — осем.

— Осмина сме тази вечер, а ще бъдем хиляди. Хиляди са хората из тая земя, дето не знаят накъде. На някоя от тия хилядни ще те направя бинбашия — Черкез бинбаши, а?

— Ти кой си бе, та да ме правиш! — Черкеза плисна в лицето на Фейзи дълго трупана злоба. — Сераскер на разбойниците ще ми ставаш! Подуших те аз, че не си като свят, все нещо наяве сънуваш, големство ли, власт ли. Помниш ли се в двора на Пазар джамия, кога ни чакаше да те нахраним? Тогаз не викаше, че не се живеело от днес за утре.

— Да беше питал, и тогава щях да ти река: хляб има и в чифлика, не в хляба е работата. Пътя си търсех аз по него време, той ме доведе при вас. И продължава нанякъде този път, а ти искаш да спреш насред.

— Пък ние сме камъни из пътя ти, тъй ли? Върху ни ти се ще да стъпиш, та да стигнеш високо!

— Все някой ще стъпи. Първият сеймен, който те спипа; джелатинът, дето ти метне въжето. А речеш ли да мирясаш, вече ще те застъпят мнозина — от султана до чифликчията.

— Карам ли те насила подире си? — студено измери Фейзи Черкеза. — Хайде, върни се и легни на пусия в Ихтиманската гора. Ама като видиш из равното облак прах или град да гори, речи си: туй е дружината на Фейзи!

Черкеза огледа другарите си, сякаш диреше от тях подкрепа срещу много по-силен. Слепи ли бяха тези мъже, та не разбираха, че сами се вдават в ръцете на Фейзи? Не срещна ничий поглед.

— Тръгвайте, да вървим! — обърна се дьонмето към дружината. — Ей на, намаля ни масрафът, ще купуваме един кон по-малко.

VI

Чудно нещо е чаталът на човека! Я отмери аршин, я не, пък като помислиш къде чак те отнасят нозете, свят ти се завие. Крачка по крачка, аршин след аршин.

Туй си мислеше конарчето: дребно и слабо нещо е човекът, като бълха в тревнозеления кожух на земята, а види ли дебелия край — подгонят ли го султановите субаши, — за два-три месеца се озове от село Конаре в Оджак.

За Оджак конярите тръгнаха през ранната есен на хиляда седемстотин осемдесет и седма година с войската на капудан-паша. След половин месец стигнаха Дунава при Тулча. Тук равнината слиза съвсем ниско, брегът се сраства с водите, та човек можеше да наджапа, без да усети. Поизлинял беше Дунавът, три години суша взима силата и на такава велика река, а Добри все пак се смая: това се вика вода! Тя се разливаше в безброй блата и тръстичища — истинско царство на птиците. От цял свят птици идели да мътят в дунавския разлив.

„Птици, птици… Безсловесни гадини, а си знаят: вдигат се открай земята, за да найдат широко и тихо място. И никой не може ги спря. А аз, да речем, съм човек, че и писмен човек съм, пък живея по-зле от добиче…“

Обичаше да си мисли тъжни работи Добри, а из път имаше много време за мислене. И все стигаше до едно място: защо търпиш това, боже, защо? Тук запираше. Не му се щеше да говори на брат си за своята мъка, откакто Първан изтърси: „Не бог търпи това, а ние — ти, аз, всички!“ Корав мъж беше Първан, имаше си отговор за онова, пред което разсъдъкът на Добри дълго се плетеше и не намираше изход.

При Тулча прехвърлиха Дунава на салове и каици. Страшно бе да те носи мътната, сякаш гъста вода. Брегът не се подаваше над нея, та само по върбалака можеше да отгатнеш, че там някъде има залята земя. Конярите седяха върху сала, вкопчили пръсти в талпите му, без да дишат. Леле, ако се обърне или те понесе надолу!

Есенното слънце златеше водите, върбите трептяха пъстро върху яркосиньото небе. Из още зелените, прави като копия тръстики пърхаха незнайни птици. А българите — черна, шаячна купчина — стискаха всеки ръб и издатина на сала и споменаваха през зъби нечия майка. Султановата навярно. През огън и пламък преминава българинът, хеле ако е на кон, ама от едно има страх: от мокра смърт.

Сетне талпите леко запряха о тинята и хората наскачаха. Потътриха нататък нозе, натежали от калищак. И пак отново — крачка след крачка, аршин след аршин…

От Измаил натам досущ се смълчаха, дори Добри не разговаряше със себе си. Аскерът на Хасан канудан-паша забиваше все по-далеко на север. Из тия краища зимата иде не както по нас, а по-рано и страшно люта. Настъпи ноември, конярите още вървяха — всеки ден по-трудно и по-бавно. Покрай пътя, из вече снежната земя, зачерняха първите гробове. Легне си вечер някой, а заран напусто ще го дърпат и ритат: замръзнал, на кокал станал. И така, както се е гътнал на ребро, с подвити до брадата колене и ръце, заврени между тях, ще го катурнат в плитка яма и ще го позатрупат със звънлива като чакъл пръст.

То се знае, капеха най-вече конярите. Аскерът или разпъваше шатри, или поне се затрупваше с всичко, което влачи обозът. А нашите ноще се прилепяха о конете, крадяха чужда топлина. Пък и друг цяр научи Добри от по-старите коняри: усетиш ли, че студът цял те сграбчва, не седи и не лежи! Тъпчи наоколо, търчи! Затуй, ако да би погледнал ноще походния стан, щеше да видиш много черни купни, между които сновяха, прибягваха и тропаха стотици разтреперани сенки. Като върколаци някакви те се срещаха и разминаваха без глас.

Заран приличаха на вампирясали грешници — сякаш от зографисаните в черква на онова място, където се показва Страшният съд. Но бяха преживели още една нощ.

И тъкмо кога хора и коне пристъпваха вече едва, а Добри взе да вярва, че тази безгранична, прокълната равнина наистина стига до края на света, далеко-далеко напред се провидяха стените на Оджак — Очаков, дето викат русите.

Най-отвън калето беше оградено с ров, а от изкопаната пръст — натрупан висок насип. Откъм равнината насипът бе обшит с едри плочи — бог знае из кои краища раята ги е влачила; на седмици път от Оджак нямаше камък. Отвъд насипа и рова крепостта обикаляше широк път, покрай сами стената — невиждано висока стена. Тук-там тя чупеше, а на чупката израстваше кула, още по-висока от зида.

Когато пред аскера пропищяха пантите на една от четирите крепостни порти и върволицата от двайсет хиляди човека се заизнизва през нея, конарци разбраха, дето твърде рано са се израдвали, че иде край на патилата им: трябваше да чакат още часове.

Конярите насядаха върху насипа. След като бяха стигнали Оджак, чинеше им се: не могат направи крачка по-нататък. Седяха те, свили глави между плещи, прибрали посинели пръсти в ръкавите на кожусите си, съвсем близо един до друг — дано се постоплят. А северният вятър ги солеше със сух сняг, фуфляеше през пролуките и разпраните кръпки на абите им, та ги караше да кълнат майчиното си мляко.

Най-сетне — подир дълги часове — на моста над рова се показа конярският субаша. Личеше си, че през тия часове е бил на топло: бе хвърлил кюрка, та изглеждаше необичайно тънък. Махна с ръка към конярите: ставайте! Мъжете се изправиха на схванати нозе, поеха към портата. Там ги преброиха и поведоха към яхъра на Хасанпашовата табия.

Конярите се точеха по улиците на крепостта, после свърнаха надолу — към морето. Тогава Първан си рече, че не е виждал град тъй хитроумно построен.

Дълбок и широк лиман образуваха тук две реки — Днестър и Буг, — а откъм морето отвесен бряг почти затваряше лимана. На края на носа бе иззидана табия — Хасанпашовата — с двайсет топа, скрити зад зидовете ѝ.

Долу, в лимана, се полюшваха турските кораби, много. Морската войска на Хасан паша.

— Бате — обади се Добри плахо, — туй никога не могат взе.

— Взеха го. Не съм ли ти разправял, миналата война русите го взеха на един залък.

— Да не бъркаш?

— Ами! Таман бяхме под Браила, кога падна Оджак. Читавите отпосле разказаха: няколкостотин бурета барут имало вътре, та русите, като стреляли, запалили го. Прави сметка що е било! Цъфнало калето, сякаш презрял пъпеш, и заринало, хич да не е, шест хиляди турчуля. Не разбрал пашата как вдигнал бял байрак.

— Че като са го взели веднъж русите, защо пак е турско?

— След войната им го върнаха, след пазарлъка. Ама преди да се махнат от Оджак, русите досущ го сринали.

— Та всичкото наново ли е градено? За петнайсет години!

— И за по-малко. Кога беше? Кога се жени Стоян. По него време вдигнаха рая от Пазарджишко да строи Оджак. Три години никакви ги нема, оплакали ги бяха вече. Не щеш ли, прибраха се половината — толкоз оцелели. Туй не ти е да пооправиш на ангария Нишкото или Видинското кале — като мухи са мрели нашите на Оджак. Темел кале, викаш! А защо е темел? На сиромашки кокали е иззидан Оджак.

„Ух! — потърси се Добри и млъкна. — Първан винаги така ще ти рече, да ти настръхне косата. Къде ли всичко си е страшно — целият свят, — къде ли брат ми го прави още по-страшно с думите си…“

Бяха стигнали яхъра зад табията, но не ги пуснаха да се намъкнат толкова скоро на завет. Пред редиците им излезе субашата, отново нахлузил кюрк и цял потънал в него.

— Сега е икиндия — рече той. — До мръкнало всички коне да са изчесани и назобани! Яхърът да е чист като черква, на вас говоря! Да белосате! Надвечер ще дойде Хасан паша, може да надзърне и в яхъра. Само гледайте нещо да не е изпипано, верицата ви! Никой да не си мисли, че на Яхя бей минават всякакви: на гърба си имам очи, всичко виждам, мамицата ви!

Конярите бяха се втренчили в чизмите на Яхя бей. От опит знаеха, че когато те псуват, не е достатъчно да мълчиш — трябва да мълчат и очите ти. Затуй ги криеха. Иначе не на думи проплаква верицата ти.

VII

Попът претича на три разкрача улицата и се прилепи о църковните порти. Взе да рови с разтреперани пръсти из джобовете на подрасника, затуй все не намираше ключа. А не смееше повече да шавне — отгоре идеха двоица и по дрезгавите им гласове личеше, че или са пияни, или много сърдити. Залепна още по-плътно о портите, затаи дъх: „Боже всевишни, дано по-скоро отминат!“

Чаушите стъпваха тежко; и в Котел, както навсякъде, султановият войник беше господар. Караха се за някаква сабя…

— Аз го наръгах, а сабята ще вземеш ти, такова кой дава?

— Ти нали взе кесията и пръстена бе? Че за мен нищо ли да не остане?

— И без тебе му виждах сметката. Ти ако си ербап…

По-нататъшният спор заглъхна зад ъгъла. „Упокой, господи! Пак нечия невинна душа са затрили нечестивите…“ Попът отново взе да търси ключа. Намери го в пояса. Дебнешком се нахлузи в дворчето, примирайки, чуеше ли снегът да проскърца под стъпките му. Кой знае защо поп Стойко беше си наумил, че ще го убият тук, в черква. А преди туй ще го мъчат да обади къде е скрил черковните утвари — или трябва да изтърпи нетърпимите мъки, или да издаде утварите на тайнствата божи. Предусещаше, че ще обади и ще се осъди на вечни мъки — какво е пъклото пред това, което му се струпа за близо петдесет години живот?

Пред църковната врата спря и се ослуша: нищо. Само някъде далеко отекваха крясъци, смях, женски писък и сякаш тътен на даул. Не, не беше даул — просто чуваше сърцето в ушите си.

Вече в църква, влезе в олтара и приседна направо връз плочите. Усети, че душата му се свършва, като че никога не ще смогне да стане. Всяка вечер и всяка заран, когато стигнеше черква — след като бе избикалял цял Котел, за да улучи най-тихото и безопасно сокаче, що го извеждаше към черковния двор — викаше си: „Дотук! Повече не мога, Стойко да не ми е името, ако дойда още веднъж!“ А всяка вечер и заран идеше пак.

Откакто започна война, в Котел имаше конак. Нали лежи на прохода между Тракия и Подунавето, щом се зададеше поход, селото не виждаше бял ден. Един паша седеше в Русчук, друг — в Едирне, а помежду им швъкаха аскери. Те сменяха коне в Котел и нощуваха из ханищата му. А често оставаха много повече, отколкото трябваше. Харесваше им богатият Котел. А Котел бе богат, защото в селото нямаше турци — бе дервенджийско село, — та из цялата българска земя се славеха котленските чорбаджии.

„Те ти плащат — викаше си поп Стойко, — сребърни грошове броят чорбаджиите, за къде си без тяхната дума? Не заран и вечер, ами и по обяд да кажат, пак ще идваш. И всеки път ще примираш от страх, ще трепериш в олтара, ще прибираш празния дискос и ще се връщаш дома покрай дуварите, за да дойдеш утре пак… Мале мила, кога ще се свърши, кога ще се прибера при тебе?“

Навярно загдето тази вечер бе по-студена от другите, загдето чу страшния спор на ония двама, а може би и понеже болестта му отново го притисна, Стойко спомена не бога, а майка си. Дето го остави сирак на три години.

Усети, че плаче. Откакто се поболя, плачеше лесно. Попадията казваше, че не било от туй, такъв си бил още кога сглупила, та го вземала. Сърце не му достигало, казваше, от нищо и никакво губел ум, за нищо го не бивало — само да трупа борчове и да влиза в беля. Така говореше попадията — вече трийсета година живееше с нея, а веднъж не чу добра дума от устата ѝ.

„Сирашка орисия! — мислеше си Стойко в непрогледната тъмнина. — Свои не са ме пожалили, че чуждата ли? Нека вика що ще, ама знам си аз: не бях такъв открай време, сърцат човек бях. Колко пъти ходих из далечни краища, Стамбул видях, Едирне и Търново, какво не срещнах там. Пък ни нозе ми се подсичаха, нито ми се виеше свят. Телесно и душевно здраве имах, ама де да съм знаял да му се радвам! Допреди миналата война все здрав си бях. Оттам насетне ме налегна тая душевна теснота…“

Чудно щеше да е, ако не би го налегнала. Желязото, дето е желязо, и то на огън се топи, а поп Стойко не беше железен, пък премина през колко огньове. Можеше ли си спомни всички свои патила, а?

Първи път го тикнаха в хапуса заради чичовите му борчове — тогаз се отърва с малко. После дойдоха дълги години на що-годе сносен живот. Вярно, не му оставяше тих час попадията с безкрайните си разправии; вярно, попът набра много мъка от хорска завист и злочинство — другите попове го взеха на око, дето е по-учен от тях и си докарва по някоя пара, като учи на четмо чорбаджийските деца. Както и да е, това бяха бели кахъри.

Черните захванаха точно преди петнайсет години през миналата война. И тогава в Котел имаше конак, а Стойко — нали умееше писмо на три езика — прибраха да пише тескерета за войската: кой в чия къща да преспи.

Всяка заран, преди да тръгне за конака, попът се сбогуваше наум с дома и децата си и се предаваше на божата закрила. Седеше до тъмно при субашата, до дясното му коляно, без да вдига очи. Цял ден не отваряше уста да преглътне залък — от боязън и притеснение всичко му горчеше като отрова. Войскари нахълтваха на тумби в одаята, затлачваха я с викове, мирис на кожа, пот и конюшня. А попът се свиваше на хасъра и жалеше, че няма къде по-ниско да седне. Нали бе едничък гяурин посред правоверни, ако някой от тях речеше да покаже бабаитлък, връз него щеше да бъде.

Една през друга през ума му се занизаха случките от ония месеци. Ето го арнаутина, от когото му остана белегът на рамото — дребен уж, а кръвник за трима. Той влезе като хала в одаята, разпусна се, та пусна пяна — попът бил му дал някаква никаква къща в най-горния край. Субашата гледаше развеселен как Стойко отстъпва и отстъпва, докато не залепна цял о стената.

Не успя и да приклекне, когато войскарят запокити ножа си по него; усети само как нещо парна рамото му. Нема сила да изтегли острието, но навярно бе изглеждал страшно жалостив, та субашата — бавно, все още доволно ухилен — с една ръка притисна попа към зида, а с другата сръчно издърпа камата.

Първата му рана от онази война… Ако бе ходил на поход, едва ли щеше да получи тъй много. Освен арнаутския нож случи му се да опита и харбата на един конярски черибашия — беше го храснал по главата, та Стойко загуби свяст и дойде на себе си чак вън, на снега; и пищова на един пиян сеймен — добре, че беше пиян, та не го улучи, както искаше, в слабините, ами в крака.

Тези рани бяха кървили и болели, ала в тяхната болка имаше нещо чисто, достойно почти. Но онуй, което Стойко понесе от големеца, комуто бе служил толкова месеци, беше по-страшно от рана.

Един ден субашата дойде нещо лют, с налети очи. От вратата взе да се заяжда с всички, а Стойко си седеше в кьошето, стараеше се да пише по-бързо, дано по-бързо види и края на този ден.

Не щеш ли, къде обяд в одаята нахълта някакъв сеймен и се развика, че попът му издал тескере за къща, вече натъпкана с аскер. „Много си го отпуснал! — кресна той на субашата. — До коляното ти ще седи, а? Още малко и на главата ни ще седнат, защото таквиз като теб им дават сурат!“ Субашата премълча, но очите му съвсем кървясаха. С тия кървясали очи се обърна той към Стойко. „Да бягам вдън земя!“ — рече си попът, а нямаше накъде. Сети се, че сега най-умно ще е да падне в краката на големеца и се завайка, и замоли за прошка. Но тъкмо тогава у него се обади другият Стойко — който проговаряше твърде рядко. „Нека! — викаше той. — Нека изпиеш до дъно горчивата чаша, за да разберат душманите, че вече имат пред себе си не овце, а хора! Какъв пастир си ми ти, ако се увиваш и гънеш? Кой ще понесе мъченичество за род и вяра, за човешко достойнство, ако не ти, пастирът?“

Субашата стоеше вече пред жертвата си. „Прости ми, боже, че едва днес посмях да стана човек!“ — помисли си Стойко, докато очакваше добре познатата болка от острие. Но наместо туй турчинът улови с две ръце брадата му и я затегли с все сила.

Главата на попа отскачаше насам-натам. Душеше го обида — по-нетърпима от болките — напрягаше се да не издаде звук, за да не увеличи тържеството на джелатите си. Понеже сейменът се смееше високо и подвикваше, сякаш насърчава пехливанин:

— Ха де! Оттръгни я съвсем! Нека се порадват котленци на проскубан поп!

Потен от усилие и гняв, субашата стискаше в една шепа вече изтръгнатата половина от Стойковата брада, а другата му ръка все още не се откопчваше от смъртно бялото лице на попа.

— Стига ли ти? Стига ли ти, а? — хриптеше големецът.

А Стойко не рече „стига!“ Той полусвястно си мислеше, че така и трябва, че грозната обида ще срине някакъв последен мост между него и господарите му.

— Това да ти е платата! — изрева накрай субашата. Срита попа изотзаде, докато той плетеше нозе към вратата. — И повече да не си стъпил в конака!

Стойко се облегна на чардака, дано събере сили. Всичко играеше пред погледа му — целият пролетен Котел. Как ще пренесе през веселата, празнична планинска пролет своето бездънно унижение? И може ли в един и същи свят да се поберат наведнъж толкова зеленина, цветове, слънце наедно с толкова гавра и обиди?

„Боже, ако беше само трудно и болно да се живее!… — помисли си Стойко. — Ако да не беше тъй страшно обидно да се живее…“

Черните спомени само усилиха страха му. „Що ли е тази нощ хич да не се прибирам, та утре заран да не идвам пак? Дано не им хрумне тъкмо нощес да налетят църквата.“ Сви се върху раклата в олтара, зави се с черджето от стъпалата. Подложи под глава няколко книги, между тях онази, тъничката: „Внемлете ви, читатели и слишатели, роде болгарски…“

„Роде български, ще ти стигне ли душа да дотраеш! Защо пък не, щом си дотраял ти, Стойко… Колко пъти си си викал: този удар ще бъде последният, от тоя затвор ще ме изведат вече на бесило. Пък ето те, доживя внуци и още си вардиш животеца, криеш се и надяваш, че след някой месец войската ще се вдигне и отново ще се отъмнеш. До следния път…“

Доживял, отъмнал се… Вятър! Нали всичко отминало сякаш се натрупа и събра някъде дълбоко у Стойко. Та неочаквано, точно кога за година-две се поотпусна Стойковото сърце, прегорелите страдания избиха в чудновата болест. Чинеше му се, че онова, което хората виждат и наричат поп Стойко, е само черупка, едва закрепен външен образ. А отвътре е изгнил и скапан, съвсем го няма. — „Сърдечна теснота, викаха лечителите, които по път обикаляше. — Какъв лек за сърдечната теснота? На мира трябва да стои човек, да не се ядосва и бере грижи и от самосебе си ще му премине.“

Мира, а? Стойко бе уверен, че ще я намери чак на другия свят. Затуй навярно тукашният живот му ставаше все по-непоносим, сякаш неговата измъчена душа бързаше да избяга и намери почивка в смъртта. Случваше се по цяла нощ попът да броди из къра покрай реката — боеше се от леглото си между четири стени. Ходеше из тъмницата и си поплакваше, защото всяка мисъл или спомен разбуждаха нова мъка. И така, дълги месеци.

„Те това беше най-лошото, което понесох — викаше си Стойко под протритото чердже. — Щом преминах и него, няма дъно човешкото търпило, човешките сили. Боже всевишни, какво вършат тия?“

Тази нощ ще нападнат църквата, свърши се! Все по-близо се чуваше тропотът им, примесен с диви гласове. Стори му се, че незнайните злодеи са вече тук, в църковния двор и дори под сводовете на олтара. Колцина ли са?

Може и да бе загубил свяст от страхове, но за кой знае колко време туй време сякаш спря. Ударите като да идеха издълбоко, тъпи, приглушени. Сетне, в олтара настъпи полусветлина, та Стойко взе да различава ръбовете на нещата — дали съмваше? Не, гореше, туй не бе зора, а огън. Но огънят беше далеко.

Усети радост — тъй отдавна не помнеше радост! Доволен бе като добиче, отървало касапския нож. Сепна се: „Господи, прости! На чужда беда се радвам. Но как да помогна на чуждата беда, господи?“ Пак подгъна нозе на плочите. Не се молеше. Знаеше, че на такова молитва не помага.

Заранта беше тиха до късно. Котел спеше или се правеше на заспал, но и тази утрин никой не побутна черковните порти. Поп Стойко седеше в олтара и прелистваше книги, колкото да се разтуши и скъси часовете. Все пак някой наближи църквата — нечии плахи нозе пристъпваха в кораба. Надзърна с едно око. Райно беше, клисарят.

— Защо не си залостил, дядо попе?

— Ако ще залоствам, защо съм тук? Може някой да намине, рекох.

— Кой ще намине! В миша дупка са се заврели хората. Снощи чу ли? Разграбиха Долната чаршия.

— Чух. А ти защо си не седя дома? Барем ти да не береш страх.

— Дома, тук — все то. Бог бил навсякъде, дано е тъй. Ама зная, че хаирсъзите са навсякъде. Пък и нещо научих, та бързам да ти го кажа.

Тоя Райно винаги научаваше разни новини — умееше да се прави на ударен и се мушеше между татарите в хана. Сигурно султанът знаеше по-малко от Райно клисаря или поне узнаваше по-късно от него какво става из Маджарско и под Оджак.

— Преди малко дойде татарин от Русчук. Пратили го по сухо до Оджак с писмо, а той се върнал барабар с писмото. Защо, ще питаш.

— Защо?

— Русите окръжили Оджак, дядо попе! Напролет, вземат ли да швъкат руските каравели, спукана му е работата на нашия, викам ти — колко е от Оджак до Дунава!

Попът стоеше зашеметен. Всичките му кахъри сега му се видяха дребни. Какво беше Долната чаршия, какво бе Котел с чорбаджиите и войската пред онова, което наближаваше? Стихия месеше земята от Оджак до Стамбул, премилаше хиляди съдби и променяше пътя на времето. А в същото голямо време поп Стойко се свиваше в олтара — кога най-сетне щеше да излезе из Котел, из прохода и се озове на открито?

„Господи — помоли се, — дай ми сили да надмогна себе си и недъга си, недостойните си страхове! Пастирът трябва да бъде при стадото, а от трийсет години живея между вълци. Дай ми сили, господи, да отида при хората?…“

VIII

Хората бяха събрани пред яхъра — гъста тълпа всред мръсния сняг и гюбрето. Двайсетина крачки ги деляха от дръвника с каишите; на този дръвник наказваха с бой. Сега биеха Добри от Конаре.

Добри лежеше по очи върху чворестия дънер. Докато още нещо усещаше, бе видял по нея тъмни петна — кръв, сети се; подушваше мирис на дърво и смола, смесен с друг — мирис на човешки страх. Докато имаше мисъл, тя беше: да удържа!

От последните трийсетина удара насам нито усещаше, нито мислеше. Полюляваше се като нещо без живот. Встрани от гърба — неравно морава подутина — висяха ръцете, мъртви сякаш, с разкъртени нокти. Кръвта беше засъхнала покрай ноктите, но другаде бликаше още, най-вече из ъгъла на устата. Дали извираше дълбоко от премазаните гърди, или просто от устната, здраво прехапана?

Оставаха още четирийсет удара, цели четирийсет, а момчето вече беше без свяст. Все по-гъсто насиняваше подпухналото лице; над дръвника се виеше пара — толкова лют бе студът, та кръвта димеше.

Стотина бяха мъжете, наредени с лице към дънера. Преди час ги изведоха да гледат за акъл. На повечето от тях — тези, които с години бяха ходили в Стамбул — не им беше за първо. Те стояха, като че забили нозе в снега, с изтръпнали от безсилна ярост пестници, с очи, вперени далече напред „Ще удържи ли, ще оживее ли?“ — мислеха стотината. До вчера никой не бе забелязвал Добри, нездраво, слабовато, винаги тъжно някак момче. А сега за всинца им нямаше по-скъп от човека, проснат пред яхъра. Биеха Добри, понеже бе един от тях, с Добри щеше да умре един от тях. Трябваше да очитавее Добри, за да не останат с един човек по-малко.

Белята се случи днес по обяд. Някакъв чауш обади на Яхя ага, че двамина коняри били фукнали — бройката не излизала с две. Агата загуби ум и дума: в Оджак беше напечено, откакто русите го обградиха, та Хасан паша бе наредил жив беглец да не се добира до врага. Но нали извън стената имаше купни сено за конете, на два-три дни Яхя провождаше коняри за сено. Такава работа не е за гяури — най-малко те бива да излизат извън крепостта, — но как ще накараш правоверен на работа, кога наблизо има рая? И ето, двамина бяха пребягали — ще отиде агалъкът на Яхя.

Той влетя като вятър в яхъра. Вътре беше тихо и тъмно, конярите усещаха, че иде беда. Не вдигнаха поглед, макар агата да се разкрещя още на влизане:

— Кой, кои са, тяхната верица! Сами ли бяха, кога са побягнали? Нямаше ли друг с тях, свинската ви верица? До един ще ви простра и пак ще науча кой ги е скрил, та не е обадил!

— Аз бях с тях. Няма какво да търсиш от другите.

Всички се обърнаха към онова кьоше, където бяха окачени торбите за зоб. Там, залепен за стената, стоеше Добри. Припадничавото, що едва си стискаше душата и нямаше лице за два шамара. Сега туй лице беше още по-слабо и бледо, сякаш сетната сила на конярчето се е взела, докато беше се борило със страха си.

— Сто трийсет и седем, сто трийсет и осем — чуваше гласа си Яхя ага, комуто много се щеше по-скоро да рече: „Сто и петдесет!“ Макар да си повтаряше, че конярите не ще посмеят, знаеше — не е съвсем така. Спомнил си беше как никополския черибашия го пребиха за едната хубост; какво от туй, дето после отпратиха трийсет коняри на каторга.

— Сто четирийсет и два. „Скоро ще свърши“ — утеши се.

Не броеше само той. Всички — наум. Те се бояха не за Добри вече, той изглеждаше да е предал душа; страх ги беше за брат му, дано не сглупи нещо. „Още пет, Първане! — подкрепяха го с мълчанието си и с плещите си. — Още две, една само още.“

— Сто и петдесет! — рязко отброи Яхя ага.

Чак се чу как конярите отдъхнаха — като лъх премина въздишката им. Тълпата се размърда, едва сега мъжете усетиха как са се вколили краката им. Тогава ги стресна гласът на началника:

— Още десет от мене!

Занемяха пак мъжете, а тази тишина бе по-страховита от предишната. Кого наказваше Яхя ага? Кървав леш, където негли по чудо още мъждееше животец. Или пък живите — робите. Те не знаеха, че началникът наистина има нужда от тия нови десет удара, за да докаже на себе си колко не го е страх от разплата; те разбираха жестокостта му другояче — безцелна и затуй много по-смразяваща. Сякаш у Яхя беше се събрала цялата неумолима сила, която от векове газеше и осакатяваше българския род.

Нещо тупна глухо и мъжете като че се пробудиха.

Един чауш бе отвързал конярчето от дръвника. Претърколил го беше в снега.

— Да ви няма! Махайте се и да не съм чул ни дума!

Конярите се заприбираха в яхъра. Яхя ага, застанал до това, което отзаран още беше Добри, побутна го с ботуш, усети, че се поклаща нацяло. „Комай е псовисал“ — заключи той, преди да се прибере в табията.

Зелено, зелено… Както през пролетите до голямата суша зеленееха върбите край Марица. Сребристозелени вейки се люлееха над бистрата вода, а в нея се оглеждаше небето — светло, подновено, с меки, раздърпани облаци. При плитчините се провиждаха обли, пъстри камъни, а там, където захващаше дълбокото — вирове и подмоли, — водата ставаше тъмна.

Той седеше на тревистия бряг над подмола. Запретнал крачоли, движеше нозе във водата. Наведе се да спусне и длани в прозирния хлад. Докато хладината премина в студ, а студът ставаше все по-нетърпим. С мъка отвори очи.

Видя сняг — утъпкан, мръсен — и купчина тор. Вдясно тъмнееше дръвникът, обагрен в червено. „Моята кръв!“ — сети се. Насили се да вдигне ръка, но се отпусна отново, почти с вик — тъй остро, парещо го болеше всичко. Мале мила!… Никога не беше мислил, че ще е толкова тежко да чакаш умирачката си. Лежеше по корем в снега, мразът полека пълзеше по разбитото му, сякаш изстискано тяло, а на Добри се струваше, че тъкмо туй е смъртта: отначало боли до писък, после хладенее, докато накрай те скове: отвсякъде.

Нямаше сили за плач, но сълзите сами извираха из очите му — еднички още живи върху неживото лице.

— Карайте! Яхя ага май си е легнал. На тоя мраз здрав човек ще се озъби, а момчето два часа вече е на снега.

Заизмъкваха се тихо покрай яхъра. С безкрайно внимание, сякаш товареха багдадски чаши, мъжете подложиха ръце на Добри и бавно го плъзнаха върху таргата. Двамина я поеха и запристъпяха — черни сенки в сянката на яхъра. Вече вътре, нахвърляха кожуси и чулове, та свалиха на тях пребития.

Жив беше. Дишаше шумно, с хрип. Бяха направили това, дето е в силите им. Оттук нататък — каквото рече бог.

— Ако рече бог, ще оцелее, Първане.

Чак сега се сещаха за по-големия брат. Той седеше като сляп и глух до Добри, от време на време подпъхваше кожуха под гърба му.

— Хубаво правиш. На пребитото най вреди студ.

„Хубаво правя!… Какво хубаво съм направил аз за него? На всинца ни тежеше, нали болнаво. И ей на, прежалихме го, та Стоян да си стои на нивите — писахме го коняр, макар да си знаехме, че е нефелно. И веднъж барем Стоян едно сполай да му кажеше. Късмет… Колко бой е видяло и сега от бой ще си умре…“

Погледна пръстите си, сякаш да се увери, че са чисти, плахо ги плъзна по коравите от спечена кръв сколуфи.

— Брате! Чуеш ли ме, Добри? — наведе се над него. — Продумай, брате!

Все тъй измъчено и тежко хриптяха пребитите гърди. Мъжете наоколо вече хъркаха, та всред сънния шум от хора и животни човек мъчно би доловил шепота на умиращ.

А Първан не искаше да изтърве този шепот. Струваше му се, че едва сега е намерил брата си и той, Първан, обича с някак до болка силна обич този незабелязан до днеска брат. Полегна на хълбок до малкия, за да бъде по-близо, дано го оварди от смъртта.

Добри проговори много по-късно. Трескаво звучеше момчешкият глас, ту едва чут, ту нетърпимо висок.

— Из подмолите се совна… Хвърли си ризата, та наджапай? — Види се бълнуваше, че е за риба по Марица.

— Брате, на Оджак сме. Аз съм тук. Първан. Чуеш ли ме, Добри?

— Пипни ръката ми!… Не мога да я шавна. Що направиха с мене, бате? Гласът изви, сякаш ще се скъса в хленч. И продължи неочаквано твърдо: — Сакат ли съм вече, а? Ни ръце, ни нозе усещам.

— Не си сакат, мирувай! Ще мине, Добри. Вече мина.

— Може и да оживея, а? Татко викаше; от бой се не мре.

— Не мре се, ами…

Тук Първан си спомни, дето е виждал не един убит от бой.

Тъкмо помисли, че малкия пак го е унесло, а той се разшава. Тогаз Първан изрече упрека, който не му даваше мира от часове:

— Брате, защо си не мълча? Защо ти трябваше да се обаждаш?

— Че как? Други ли да изпатят на мое място?

— Може и да не изпатеха. Ако не изучат кой точно е крив, наказват всички с нещо по-дребно: три дни без чорба, да речем. Какво са три дни глад? — ще устискаме. Пък нашите нямаше да те изкажат.

— Де да знам аз… Мислех, ще вземат да бият наред. За моя вина.

В бедната светлина от прозорчето Добревите очи лъщяха трескаво. Първан почувствува велика жалост: „Сиромашкото! Втасало е, под ноктите се крепи душицата му, а все за другите бере грижа. Божичко, защо някои не могат живя просто тъй, като добитъка? Щом ти си я наредил да бъдем добитък, а не човеци, защо поне не ни остави без душа…“

— Нямаш вина ти! — изговори кораво Първан. — Ония трябваше да помислят за тебе, Йордан от Железница и Панагюрчето, дето са побягнали, кога бяхте трима. Или всички трябва да фукнат, или пък всички да стоят. Иначе един плаща заради другите, не е човешко.

— Че те ме и караха да побягна с тях… Молиха ме. Аз не рачих.

— Знам ли… — отговори не веднага Първан. — То си е твоя работа де, ама аз да бях на твое място, може и да отидех с ония. Къща нямаш, деца… Защо барем ти да не се отървеш.

Малкият мълча дълго, та на Първан се счини, че заспа. Когато отново проговори, по-старият не разбра дали брат му не бълнува. Не, Добри отвръщаше. Не само на Първан. И на себе си:

— Като излезеш над село, нали знаеш как се вижда равнината, Тракия. Балканът… Пред него — Средната гора. На Филибе тепетата.

— Какво се сети сега?

— Какво ли? — Отзаран, кога момчетата ми викаха да бягаме, рекох си: да тръгна подире им, да припълзя при русите. И туйто!… Не ще има повече робия, страх и мъки повече не ще има. Сам не знаех защо не отивам, нещо ме удържа… Пък сега зная: утре да умра, не ще жаля. Не бих могъл да пребягам отвъд, отсам ми се мре.

— Тъй е, камъкът си тежи на мястото… Къде да вървиш, къде да се денеш? — Първан заговори така, сякаш не малкият, а сам той е трескав. — Където и да вървиш, ще си мислиш как твоите се мъчат. Няма за нас никакво другаде, брате! Веднъж да се върнем на земята си. Каквото с нея, това и с нас.

— Някои от конярите тежко се обърнаха насън — беше ги стреснал високият говор. После стана пак тихо — гъста, смрадна тишина. Първан се отпусна по гръб, заслушан в дъха на малкия. Унесе се, а през съня чуваше прекъсван шепот: „Реката… на Филибе полето… върбите там…“

IX

„Защо не се прибрахме половин година по-рано — мислеше си Фатма, опряла чело о решетката. — Нямаше да зазимим градината на този ред. Три месеца още, как ще ги изчакам! Чак тогава ще оправя къщата, двора. Както си бяха. Искам всичко да стане, както си беше.“

А дали помниш как беше, Фатма? Не, не се сещаше. Двайсет и пет години я деляха от ония дни, когато всичко ѝ се струваше и по-светло, и по-ярко. Не е ли детинство да пожелаеш завръщането на угаснали вече светлини и цветове? Беше ли самата тя онази жена, която огряваше къщата и градината с обичта си? Как да съживи у себе си вярата в човешка радост, в женско щастие?

Осъзна разочарованието си именно днес — три месеца след като се прибраха във Видин. И докато тихо подсмърчаше, си даде сметка, че плаче не за неживяното си щастие. Фатма хатун плачеше от страхове.

Тя познаваше Омер, не беше той като син ѝ (по лицето на Осман не можеш прочете нищичко). Омер приличаше на отворена книга, затуй беше живяла горчиво до него. Научаваше по очите на мъжа си радостта му от всяка любовна нощ, прекарана в чужди хареми; знаеше кога Омер е спечелил на зар или му се е усладило виното. Святкаше през такива дни Омер. Той винаги бе живял само за себе си, но сега Фатма предчувствуваше, че увлича подире си и другиго. Син ѝ.

От седмици вече, случеше ли се двамата мъже да са сами, а тя надзърнеше в селямлъка, приказките секваха. Поседяваха трима така, всеки умислен за нещо свое, сетне Фатма си излизаше покорно, усетила колко е излишна. Друг път вечер, ако наминеше към одаята на Осман, заварваше го буден в тъмното, стиснал между зъби чибука с отдавна угаснала жар. Уж я разпитваше защо не си легне, не е ли уморена, а тя чувствуваше, че всички тия думи казват едно: „Върви си! Остави ме сам!…“

А Фатма имаше толкова много въпроси! Защо са във Видин синът и мъжът ѝ; защо не са в поход? Вярно, откак султанът опрости рода Пазвантоглу заради подвизите на Осман из Маджарско, трима се прибраха във Видин. Но ортата им продължаваше да се бие с немците — защо Омер и Осман седяха дома? И не само те, ами всички ония, що привечер се промъкваха оттатък, в селямлъка.

Ето, това би питала Фатма, ако някой изобщо чуеше думите ѝ.

Навярно седеше тъй от часове, втренчена в мъртвия кипарис, докато сълзите ѝ бавно съхнеха. Вече по смрачаване в харемлъка влезе Алемдар Ибрахим. „Защо и той сякаш повече остаря, откак се завърнахме?“ — помисли си Фатма.

Старият се изправи пред прозорчето, загледа навън.

— Помниш ли — рече, — каква беше тази одая, когато зеленееше кипарисът?

— Помня… Съвсем друго беше тогава.

— А преди беше още по-друго. Докато живееше покойната.

Фатма почувствува: отново бе избила старата му, незаздравяла болка по загубената обич — по никога несподелената обич. Фатма хубаво познаваше тази болка. Може би затуй между нея и Алемдаря винаги бе имало нещо тяхно си, общо и съкровено.

И все пак Фатма не смогна да прогони из харемлъка онази, истинската господарка на дома. Ибрахим ага я виждаше и сега: тя никога не бе седяла с лице към прозореца, както часове и дни седят безброй мюсюлманки. А гърбом към светлината; сякаш подчертаваше, че това, което ѝ предлагат като къс от света, не е никакъв свят и че, с една дума, плюе на него. Подпряла лакти на колене, втренчена зло напред, гяурката умееше да не забелязва никого и нищо. Десетилетие живя до него, син му роди, а нито веднъж не беше му се дала… „Взимай! — като че говореха красивите ѝ сухи очи. — Щом можеш, щом силният си ти, взимай! Това не съм аз!“

— Така и не разбрах как у една жена може се побра толкова инат… — разговаряше гласно със спомена си Алемдаря. — Страшен инат, хабер си нямаш!

— Имам — усмихна се съчувствено Фатма. — И как още! Нали живея със сина ѝ толкоз години.

— Гяурска жилка! Говори си ти, ако нямаш работа — в едното влязло, от другото излязло.

— Ти тия дни говорил ли си му? — настръхна Фатма.

— Говорих… От нищо не увира неговата глава. Какво му трябва повече, кажи? Прости му падишахът, върна му половината земя, в ортата го върна.

— Ами ако Омер не може да прости на падишаха?

— Само туй не ще е. Виждам аз, ламти синът ми. Не за пари или имот. За власт навярно.

Власт… Дали наистина не беше това? Винаги бе взимала неспокойството у мъжа си за проста буйност, за неудържимо желание да върши и разваля. А може би не му достигаше тъкмо то: власт над множество човешки съдби…

— Отпърво си мислех, че търси да си оправи сметките с ония, дето му изпросиха заточение — продължи свекърът. — Хубаво. Умряха някак ненадейно два-трима негови душмани. Разбирам, някой трябва да плати двайсет и пет годишна мъка. Ами сега вече не става дума за мъст — от сутрин до вечер Омер е с тези, дето работят против Мехмед паша, мухафъзина.

Ти сама знаеш: падишахът не дава Видин да си избере аянин — твърде близо сме до Немско, тук трябва здраво да държи султанов човек. Ако във Видин вдигне глава тукашен първенец, стана тя. Може веднага да се отцепи, да направи съюз със султановите врагове. Затуй ви и прокудиха, навремето, мисля си: не дава султанът във Видинско да има много богати и много лични хора.

— А сега какво? Що има да се случи още?

Наместо туй Фатма би простенала: „Не ми важи султанът, мухафъзът и еничарите! Искам да зная какво ще бъде с мъжа и сина ми!“

— Ясно е. Ако сега не стане Омер аян, никога не ще и стане.

— Какъв ти аян! Видин пъка от войска, на що се надява Омер?

— На същата тази войска. Не виждаш ли? Всяка вечер шушука с агите, а те заран тръгват да обикалят. Подхвърлят думи, пари… Я слушай! Дойдоха.

Фатма влезе в селямлъка късно. Бе чула как агите се разотидоха и знаеше, че ще завари своите сами.

Никой от трима им — Алемдаря, Омер, Осман — не вдигна глава, когато Фатма влезе. В одаята беше душно, а димът от чибуците се стелеше като синкава мъгла. Омер стоеше пред прозореца с ръце зад гърба; до него, на миндера, седеше син ѝ, стиснал челюсти така, че върху слабите му бузи изпъкваха бучки.

Мълчеха — личеше си, че мълчат отдавна. За разлика от други път ни един не опита да ѝ покаже, че няма нищо особено, а просто седят на разговор. „Ще рече, работата е съвсем лоша!“ — мина през ума на Фатма. Тя усети как я облива жега, после — студ. От месеци чакаше бедата и ето я, дойде.

— Какво има?

— Ферман — отговори Осман спокойно, сякаш майка му вече месеци е била въведена в мъжките им дела. — Да го изчетеш искаш ли?

Фатма разстла под свещника дълго-тесния лист:

„До негово превъзходителство Мехмед паша, мухафъз на Видин. От високославния ми ферман ще узнаете, че съм възмутен от смутовете и размириците в граничната ми крепост Видин. След внимателно изучаване донесе ми се, че имената на по-главните бунтовници са следните: Омер Пазвантоглу и син му Осман, аги в трийсет и първа еничарска орта… Заповядвам на видинския мухафъз да направи необходимото, за да премахне разбойниците. В крепостта и граничния край да не остане жив разбойник! Ако еничарските орти се притекат в помощ на размирниците, нека бъдат пръснати из други крепости на държавата ми!…“

Когато вдигна очи, забеляза, че и тримата я гледат. Тя преглътна, устните ѝ бяха съвсем сухи.

— Няма що — изговори. — По-добре е да тръгнем още тази нощ. В Кирза ли ще вървим?

— Никаква Кирза! — чак сега се обади Омер. — Не ще мръдна повече от Видин. Половината еничари тук са мои.

— Омер, махни се!

Фатма не се сдържа, макар да знаеше, че не бива да го кара това или онова; той ще направи тъкмо обратното.

А Омер дори не я чу. Продължаваше собствената си мисъл:

— Няма ферман да бъда посечен, нали? Бои се султанът. „Ако еничарите опитат…“ Ще рече, ясно му е, че видинци стоят зад Пазвантоглу. Иначе направо би писал: „Очистете тогова!“

— Не се ли сещаш защо не пише? За да може Мехмед паша да го изтълкува, както ще. Ако успее да те убие — добре. Ако ли не…

— Те това е! Ако успее. Ама между най-близките му има вече мои хора. Как, мислиш, попадна ферманът в ръцете ми? И защо Мехмед паша не стори нищо досега?

— Дано си прав, Омер, дано съм сгрешила!

Тя винаги умееше да го засрами чрез примирението си заради неговата нетърпелива грубост. Поиска му се да я утеши — просто, за да не ѝ е длъжен:

— Не бой се! — рече. — Чер грош се не губи.

X

Измина зимата, че — кажи го — и пролетта. Напусто хората и през тази пролет се изпренадаха за дъжд — от марта си пролича, че дъжд няма да има. Към Четирийсет мъченици земята вече се пропука, а подир войската, що кръстосваше пътищата, се носеха бели облаци прах.

Четвърта година на голямата суша… Старците викаха, че ако прехвърли три години, тя държи седем — както в светото писание, дето се говори за праведния Йосиф.

Видинско приличаше на разбутан мравуняк през хиляда седемстотин осемдесет и осмо лято. Поне половината от войниците, които миналата година Юсуф паша преведе към Немско, май бяха се оттекли назад. Бегълците течеха като мътна река из друмовете на Подунавието и сякаш ги попиваше земята. Тъй или иначе, не стигаха до Стамбул, губеха се из Румелия.

Нямаше сила, дето да излезе наглава с подивялата войска — Мехмед паша, мухафъзът, се топеше от ядове. Затуй един втори ферман: „Какво става с размирните първенци, премахнати ли са?“ — му дойде като гръм. Да извика Пазвантоглу на съд пашата не смееше; многобройни и видни приятели имаше старият род Пазвантоглу в крепостта. Да би го затворил — пак същото. За една нощ във Видинско можеше да пламне метеж. В такива страхове и колебания бяха изтекли месеци, без мухафъзът да стигне до какво да е решение.

Пролетта дойде и в големия двор на Мустафа паша сокак. Но съвсем не онази пролет, която Фатма така жадно чакаше. Жената не намираше мира подир султановия ферман. Тя не разпореди да прекопаят градината, нито да подравнят чемшира. Уж белосаха харемлъка ѝ, където пренесе своите книги, а Фатма все по-рядко се задържаше с книга на колене.

Без да усети как, Фатма хатун, родена и израсла на сянка, полека се встрасти в голямата игра, която кипеше около дома ѝ. Понякога на жената се струваше, че ето на, заровете, разклатени и затоплени от стотици мъжки ръце, сега ще изтракат на пода. А тя ще надзърне през раменете на играчите и ще види: дюшеш или епек.

От Осман нищо не смогваше да изкопчи: не се отпускаше в приказки син ѝ, той слабо напомняше Омер. Омер бе расъл в охолство, затуй броеше всяка своя несполука за някаква грешка на ориста, за нещо нередно и нетрайно. Другояче живя младият Пазвантоглу — от първия свой ден той помнеше само чужбина, несрета и страхове — разплаканите очи на майка си, пусии из босненските върли клисури. Та не би му се видяло чудно, ако някакъв случай отново би го запратил там, откъдето току-що се прибра.

Нерядко през тия пролетни дни спореха двама с баща си. Омер нехаеше за заплахата, нависнала над дома им. От заран до тъмно той беше из улиците, по кафенетата. Осман напразно му думаше, че няма полза сам да се набива в очи. Премълчаваше останалото, за да не го дразни: баща му не държеше езика си, пламваше от нищо и избухваше в закани или ругатни. „Добичето водят за юлара, а човек — за езика“ — известно е. Синът се боеше, че месеците на усилия и опасност ще вървят по дявола заради една бащина му дума.

— Нищо не смеят ми стори! — винаги отговаряше Омер. — За час време ще вдигна аскера от цялата крепост, пълна е с мои хора.

— Същите тия, дето не си мръднаха пръста, кога си потеглил в заточение, нали?

Тук Омер млъкваше, понеже не обичаше невесели предвиждания или спомени. Някога и Фатма все туй бе повтаряла: „Победеният е без приятели!“ Ама сега Пазвантоглу нямаше да бъде победен, уверен беше.

Везирският сеймен дойде привечер, Омер тъкмо пиеше кафето си в селямлъка. Оня рече, че ще почака, седна на стълбите и опна нозе. Фатма хатун бе чула през отворения прозорец гласа му, надникна. И вече щеше да се дръпне, нещо я задържа.

Усети ли, че е сам, сейменът се вдигна, заозърта се, привлече се покрай стената, надникна зад ъгъла. Явно: този човек идеше, за да узнае и съобщи нещо си.

След като свърши своята незабелязана работа (нали не мярна Фатма, залепена зад решетките), той отново си седна на стъпалата. Омеровият гавазин му предаде отговора на господаря си и оня нехайно се упъти към улицата.

Омер не излезе на чардака — иначе би го чула, превърнала се беше в слух. Но стана нещо, което се случваше рядко през дългия им общ живот: Омер идваше към харемлъка.

Той влезе, изправи се посред одаята. Замислен, все едно че не забеляза жена си. А тя го познаваше: вземе ли да прекарва длан под добре очертаната челюст и ъгловатата си брадичка, Омер Пазвантоглу мисли, та чак пращят чарковете му. На края сключи ръце зад гърба, залюля се от пети на пръсти (туй пък вършеше, когато решава нещо дръзко, някому напук) и едва тогаз спря поглед върху Фатма.

— Осман къде е?

— Не съм го виждала от отзаран. Вчера спомена, че ще отиде до Извор. Искал да научи какво е станало с чифлика след миналогодишната ягма.

— Нему какво влиза в работата Извор? Нали Извор не ми е върнат.

— Гледам, тегли го все към старите ти чифлици, макар сега да не са наши.

— Ако пратя човек до Извор, за колко часа ли ще стигне? Най-малко три… Няма полза.

Уж понечи да излезе, а се бавеше. Фатма не сне очи от лицето му — нима ще си излезе тъй, без да ѝ каже нищо?

— За какво толкова ти е потрябвал? — престраши се Фатма.

— Да го видя исках… Не ми се тръгва, преди да го видя.

Той вече стоеше до вратата.

Ставаше нещо тази вечер, иначе Омер не би влязъл в харемлъка, не би се помайвал, сякаш го дърпат назад. И Фатма се реши. Двайсет и пет години бе приемала само това, което мъж ѝ разсеяно бе ѝ отпускал — случайно изтървана дума, бегла полумилувка. А тя никога не поиска повече за себе си: не желаеше да му натрапва лицето си — остричко, нехубаво, с безцветни коси и редки мигли, негладка кожа и тъжни очи. Прекалено ярък бе чувствувала Омер, за да привлича погледа му върху си.

Но тая вечер тъкмо защото наближаваше нещо неопределено, а страховито, Фатма доби смелост. Избърза със ситните си крачки подир мъжа си, застана между него и вратата.

— Омер! — Гласът ѝ трепереше от сълзи, а пък не стана мек, разчувствуващ, като глас на отчаяна жена. — Какво има? Кажи ми, виждаш, не мога вече! От всичко, което си имал, делила съм с тебе само злото, свикнах, ще изтърпя и това! Само ми кажи, Омер — къде отиваш?

Тя ли говореше така? Тя ли си позволи да напомня, че не бе споделила ни богатството, ни насладите, дори не и леглото на Омер Пазвантоглу, а четвърт век е линяла в сянката на волния му живот?

Той се взря, сякаш я виждаше за първи път: плахо, тревожно лице, което мъката не заруменяваше, ами покриваше с червени петна. И все пак в туй некрасиво лице имаше толкова всеотдайна твърдост, че на мъжа му дожаля. Пък и мразеше грозотата Омер, та само пред страха, че след миг ще види сълзи по увехналите бузи, че ще чуе дрезгав глас да нарежда укори и заклинания, той спря и заговори:

— Нищо не става! Измисляш си.

— Какъв беше тоя сейменин, Омер? Видях го да души като копой покрай дувара. Нали пашата го е пратил?

— Душел, казваш… — Позамисли се.

— Излез и не се връщай, Омер! Намислили са да те уловят в къщата ти, като заек ще те заградят.

— Мене ли! Че зад мен са първенците на цяло Видинско, ще пламне Видин завчас. Ами аз син нямам ли, света ще обърне Осман и ще разплати за мене! Разбра Мехмед паша, че няма накъде, вика ме да се сприкажем.

— И ще вървиш ли?

— Ще вървя. Трябва да вървя. Мислиш, отиввах, ако не съм сигурен, че не ще посмее. Просто ще известя на моите хора, че съм у пашата. Рече ли да ме запре, още нощес ще дадат знака. Тъй дори ще бъде по-добре — ще излезе, че се браним. Прав ли съм?

Вече го ядосваше мълчанието ѝ, това, че бе замръзнала с ръка върху ключалката.

— Прав си — прошепна Фатма. — Прав ще бъдеш, ако те запрат.

— Да не мислиш, че направо ще ме наръгат, без съд, без нищо? Та Омер Пазвантоглу е челебия, султанов ага. Мен и кадия не може ме съди — само Диванът.

— Тъкмо затуй не ще я докарат до съд.

— Дълга коса и къс ум! И съм седнал да ти говоря по човешки. Помръдни, че трябва да вървя.

— Не отивай, заклевам те!

Тя заплака, макар да помнеше, че точно туй не бива — сега Омер ще побегне, понеже не търпи сълзи; Фатма се вкопчи за вратата с цяло тяло, хлипаше и говореше едно през друго:

— Недей влиза сам в капана, Омер! Остави всичко и бягай! Не в Кирза — в Аксарай ще вървя подире ти, за да те гледам жив. Проклет да е и Видин, и домът ни, дето те върнаха тук!…

Той я слушаше повече с досада, отколкото с гняв. Насили се да ѝ отговори спокойно, само да я отстрани от пътя си без бой — никога не бе я ударил.

— Виж какво — рече. — Има работи, дето една жена не отбира: и да ме е страх тази вечер, и да съм убеден, че отивам на смърт, пак трябва да вървя.

Тръгнали са след мене хората, вярват ми. Ако се скрия или избягам, какво ще стане с тази вяра? Не ще имам повече свой човек във Видин, не ще има за мен място тук.

А другаде не ща. Ни в Кирза, ни в Аксарай — никъде не ща… Не съм млад, във Видин ми се мре, това е. От какво ли не се случва да отстъпи човек, Фатма, само себе си не бива! Не бива да се живее на всяка цена! Срещу много нещо, но не на всяка цена…

Вече сякаш гледаше през Фатма, съвсем потънал. Като човек, който най-сетне се е добрал до нещо, отдавна търсено. „Всеки си има своя истина“ — бе чувал да говори жена му, без да се спира на думите ѝ. А току-що, когато сам заговори, усети, че изказва правдата, напътвала целия му живот.

„Нищо на всяка цена!“ — Едно време прие изгнание, за да не се помоли, да не подкупи, да не обещае, че ще върши скрито това, което желаеше да бъде явно. И сега — ако му бе писано да умре — пак заради същото щеше да е: защото не искаше да се скрие. Да не излъже хора, които съвсем леко биха излъгали него.

Забрави Фатма: следеше мислите си, като крачеше из одаята.

Не видя, че жена му се е отместила от вратата и е приседнала. И Фатма имаше какво да обмисли.

„Ще рече, Омер знае, че отива на смърт! А аз си виках (колко глупава съм била!), че него просто го носи вятърът, и го влече водата… Безкнижен е, виках си, няма мъдрост и просветление в делата му. А какво излиза? Що книги са минали пред очите ми, колко нощи съм се мъчила да разбера къде е правдата, кой от многото закони е мой закон. Пък Омер преди мен е намерил истината си, готов е да умре, но да не отстъпи от нея…“

Тя триеше сълзи с две длани, за да разгледа по-добре мъжа си — сякаш за първо и последно. Докато Омер спря да крачи, изправи се пред нея:

— Сбогом, Фатма!

— Сбогом! — изправи се и тя.

Толкова ѝ се щеше да го прегърне, поне за миг да усети топлината му. Не го направи: това, което тази вечер премина помежду им — най-сетне, най-сетне след толкова години! — бе тъй голямо, че не му приличаше милувка или думи.

— Да те пази бог, Омер!

Той тръгна, а вече на прага, извърна се.

— Знаеш, преди години, кога рекох да те взема, всички ме раздумваха. Бамбашка си била, книги си четяла, не си била дотам хубава… Пък аз си викам, каквото и да бъде: днес ако трябваше да взема жена, пак тебе бих вземал! Сбогом, Фатма.

Тя чуваше да заглъхват стъпките му. Като удар от брадва тресна портата.

„Как можах да мисля, че съм нещастна жена, нелюбима?… — почти се усмихваше на себе си Фатма. — Пък то просто сме живели на тъмно, не сме се съзирали. Ей на, светна ли страшното, всичко се видя: обичали сме се! И сме вървели заедно, без да знаем…“

Още щом захлопна портите зад гърба си, Омер забеляза, че тази вечер улицата е по-оживена от всякога. Извън съседи, деца или случайни минувачи Омер мярна бегло поне дузина пашовски сеймени. Те се мотаеха, уж безцелно, но съмнение нямаше: с такава крачка скъсява часовете войник, поставен на стража.

Първият порив на Омер беше да се дръпне обратно зад портите си — явно, домът Пазвантоглу е обкръжен. Колкото бързо дойде тази мисъл, толкова бързо и отстъпи: Омер не можеше да се върне, не биваше. Току-що го рече пред Фатма: от себе си не трябва да отстъпваш! Ако смъртта му бе решена, не е ли все едно къде ще я дочака?

Дълго бе подскачал и се въртял зарът, преди да спре… На Омер Пазвантоглу оставаше да извърви докрай своя епек.

Може би… Може би имаше една дребна възможност: да обади на своите хора къде отива, нащрек да са. Та когато преминава през чаршията, ще подхвърли някому, че го е викал пашата — нека той предаде и на другите.

Чуваше зад себе си стъпки, ни по-бързи, ни по-бавни от своите. „Чакали! — рече си с презрение. — Нищо не вършат направо, открито. И какво изведнъж му текна на оня шопар? (Касаеше се за Мехмед паша.) Мигар ще посмее да запре Омер Пазвантоглу?“

За по-лошото не искаше да мисли, макар то да напираше през мислите му: „Закъсняхме ние, прозяпахме… Приспа ни, хитрецът му с хитрец! Ама не ще бъде неговата, докато е жив Пазвантоглу!“

Докато е жив: Как внезапно осъзна великия смисъл на тази къса дума! Забрави тежките, лепливи стъпки зад гърба си, заплахата и провала. Вдигна глава, огледа дърветата, бледозеленото вечерно небе. „Като петровска ябълка — помисли си. — Всички виждат небето синьо, само майка ми понякога го виждаше зелено… Тя казваше тъй: като петровска ябълка.“

Майка му… Откога не я е споменавал? Не беше го обичала гяурката, той бе част от омразния дом, от чуждия, натрапен ѝ с насилие свят. Не запомни веднъж да го е погалила, да го прикотка, както всяка майка… Или да!… Един път, той беше болен, лежеше в треска. Тогава я видя да се надвесва над него, а очите ѝ — сухите, зли очи — бяха овлажнели. „Не бой се! — издума гяурката. — Не бой се, мама е тук…“ Тъй издума на своя език, нему — на Омер — рядко говореше турски.

„Не боя се! — викаше си синът ѝ; вече възвиваше по чаршията. — Никак не се боя. Не за първо съм натясно, пък ей ме, още съм жив, живея…“

Из един път безкрайно му се дощя да не е тук, където небето захваща чак над покриви и дувари, а другаде, далеко… На кон да е, да го води раван през сумрачното поле и да усеща как над него и над цялата земя бавно, меко се отпуска пролетната нощ. Да види как последната светлина се стапя в ручеи и локви, как горите стават теменужни, преди да почернеят… Конят да пръхти, а Омер да положи длан върху топлата му кожа, да охлаби юзди, да вдъхне дълбоко. Има ли нещо по-сладко от дъха на пролетната вечер! В такива вечери до сълзи силно усещаш, че си жив…

Жив си! Още живееш, Омер Пазвантоглу. А тия няколкостотин крачки, дето те делят от жребия ти, трябва да изминеш тъй, та утре никой да не разправя: „Видях как Пазвантоглу бяга, крила сякаш бяха му поникнали! Шмугна се из навалицата, прехвърли оня зид…“

А би било толкова лесно за постигане! Ето, оттук, през кафенето на Муртаза, през задната вратичка — в двора на медресето, и през двора… Така обмисляше Омер, а наместо туй подвикна на един еничар, седнал пред кафенето:

— При Мехмед паша отивам, Еюб бей. Викал ме е на диван тази вечер.

Цялата кръв се дръпна от челото на бея. Омер угади, че оня веднага ще рипне и обади на своите хора. „Не съм сам!“ — помисли Омер.

Вече бе наближил конака.

Изпъна гръб, отметна глава. Неколцината сеирджии, дето винаги ги има да се размайват пред конака, видяха как прекрачва прага му някакъв едър, разгърден мъж в нова риза и със сребърен силях.

Омер Пазвантоглу отиваше срещу ориста си.

Заизкачва тежко витата стълба. Бавно и тежко — не той бе молил да дойде, идеше канен. Едва прекара поглед през лицата на сеймените — нямаше едно близко между тях. „Как винаги става тъй, че султановите хора са ми чужди? Дали наистина не е от гяурската кръв? Така вика тате: от гяурската…“

Той беше възлязъл в кръглия трем, когато го свалиха. Двамина го прободоха откъм гърба, а трети държеше запънат пищов срещу гърдите му.

Омер Пазвантоглу залитна с ръка върху ножа си, дори го полуизтегли и чак тогава се срина възнак. Последното, което очите му видяха, бе таванът: изкусно рязан таван от позлатено дърво. Дърворязано слънце… Позлатата се разля и покри всичко — бляскаво пламтяща.

„Под слънцето умирам… — помисли си. — Не е вярно, че смъртта не боли…“

XI

Нощта избеляваше, когато на портите се потропа. Фатма не бе лягала цяла нощ, седеше в бялата си одая и ги чакаше. Знаеше, че ще дойдат, знаеше и какво ще ѝ донесат. Затуй тропотът не я стресна. Придърпа яшмака над лицето си, докато покрай нея се совнаха слугите, излязоха из треперливата светлина на свещта и потънаха в двора. Портите изскърцаха на два пъти, а към чардака се заизкачваха с труд някои, които носеха нещо голямо, увито в зебло. Носеха Омер Пазвантоглу.

Фатма отстъпи тихо, за да го внесат в селямлъка.

После им даде знак да излязат. По-старият им слуга — Исмет — за малко спря.

— За младия господар не бери грижа — каза ѝ. — На сигурно е.

Тя си знаеше, че Осман ще бъде на сигурно.

Пусна резето. Коленичи край миндера, а слабите ѝ, прибелели ръце заразгръщаха зеблото. За последна нощ Омер щеше да е неин.

Погребаха го надвечер, в часа, когато — ден по-рано — бе вървял към конака и мечтал за неизказаната сладост на майския сумрак из полето. Сега туй поле се стелеше надлъж и шир, плътнозелено под млечно-зеленото небе. Вятърът откъм реката огъваше брястовете, олепяше с влага черните надгробни камъни. Спуснаха в трапа Омер, загънат в платно от чеиза на Фатма, и засваляха отгоре му мазни буци пръст.

Между камъните стоеше едничък мъж, старец. Алемдар Ибрахим не гледаше прясната купчина, неговите очи следяха пътя — край гробищата вървеше пътят за Извор.

Преди петдесетина години — спомняше си той — по същия път бе минала, прехвърлена през коня му, със стиснати зъби и сухи очи една жена. Полусвястна от мъка и обида, тя не бе помислила, че утробата ѝ ще роди плод ей за този къс земя — турското гробище край пътя.

Алемдаря погребаха седмица по-късно. Кадията пресметна наследството му на сто и петдесет кесии сребърни грошове (всяка — по петстотин гроша), два хана, трийсетина дюкяна до скелята, пет-шест къщи и осем чифлика. А затуй че деца нямаше, цялото негово богатство се падна на внук му, Осман Пазвантоглу.

На следната вечер топла тъмнина хлуеше в одаите, та всички прозорци в дома на Мустафа паша сокак бяха отворени. Фатма хатун седеше сама, без свещ, в харемлъка. Месечина се процеждаше кръстато през решетките, а всичко встрани от пъстрите петна тънеше в мътен мрак. Уж Фатма се взираше и слухтеше, а пак не долови стъпките на оногова, когото чакаше. Сепна се едва кога Осман притвори вратата зад себе си.

Изправи се пред него — двама бяха почти еднакво високи; щом положи длани върху раменете му и отпусна чело на тях, усети нетърпимата си мъка. Тя помнеше други едни плещи, които не смогваше да обгърне; друго лице, чиято брадичка се издаваше високо над главата ѝ, та не успяваше да срещне очите му.

„Толкова го обичах! — помисли си. — Така силно харесвах Омер, а му родих син, дето няма нищо от него…“

— Сами останахме, Осман! — прошепна тя, преди да заплаче. И после, между хлипането: — Няма го вече! Можеш ли да повярваш, че го няма? Аз не мога…

Той държеше крехкото ѝ тяло, усещаше как мъката го разтърсва и гъне. Познаваше майка си, та се сети: до тая вечер Фатма не се е изплакала — само пред него си даваше воля.

Мина много време. Седяха един до друг и говореха. Думите на Фатма вече бяха чисти от сълзи, само тук-там някоя още се стичаше, та гласът запираше, потрепваше и продължаваше пак:

— Бог те запази, Осман. Да бяха те намерили оная нощ, нямаше да убегнеш съдбата на баща си.

— Затуй и не ме намериха, мамо.

— Затуй ли? — Тя сякаш не че можеше, а не искаше да проумее. — Ще рече, знаял си какво очаква баща ти? Защо тогаз не му се притече?

— Нямаше кога и как. Същия ден, помниш, аз бях в Извор. Надвечер тръгнах да се връщам и срещам Ахмед бей. Цял следобед клечал край пътя да ме дочака. „Баща ти тази вечер го вика Мехмед паша — казва ми. — Какво мислиш да правим?“ Аз му наредих веднага да се прибере в еничарската къшла; еничарите му до един бяха наши.

— А защо не го накара да ги вдигне, да завардят къщата ни?

— Гледай какво питаш! Ами около къщи са се въртели поне трийсет пашовски сеймени. Щеше да стигне до бой, ще запрат нашите хора. Каква полза?

— Никаква полза. — Гласът ѝ беше празен.

— Сетне се отбих при един наш във Вароша да се предреша. В града влязох откъм реката. През джамията и бекярските одаи се прехвърлих у брат ти, за да обмисля там спокойно всичко.

Осман не подозираше, че тъкмо у шурея си би рекъл да се скрие Омер Пазвантоглу, кога отиваше към конака. И отхвърли тази мисъл, като предпочете да умре открито и прав.

— Явно беше, че пашата ни е изпреварил. Не знаех дали вика само баща ми, или вече са запрени и други наши хора. Не знаех дали около крепостта не са стаени еничари от Кладово и Калафат. Затуй реших да чакам. И да се крия, разбира се.

— Да чакаш… да се криеш… Разбира се!… — повтаряше беззвучно Фатма, дано проникне в чудовищната яснота на тия думи.

— Следната заран научих, че баща ми е убит… Види се, добре сторихме, дето нищо не сторихме. Ако бяхме се хвърлили, само неколцина… вярно, подир нас може би щяха да тръгнат някои… но колко? Без Омер Пазвантоглу останахме като без глава и ръце.

— Тъй много искаше да те види, преди да отиде на смърт! — прекъсна го унесено майка му. — Не му се тръгваше без сбогом… И рече: син аз нямам ли? Кой би посегнал на Пазвантоглу, щом той има син да отмъсти?

Синът се дръпна в тъмнината. Толкова уверен в своята правота, защо му се прииска да се оправдае пред дребната, тиха женица до него, защо чувствуваше, че думите му не я убеждават?

— Има син баща ми, не бой се! Не ще остане неотмъстена кръвта му, това казвам аз, синът на един убит, пред майка си. Кълна ти се!… — добави след малко, понеже много би предпочел да не се кълне.

— Вярвам ти — вяло отвърна тя.

А си мислеше, че никаква мъст не ще ѝ върне Омер.

— Тая нощ потеглям — бързаше да я отклони от повече укори синът.

— Къде ще бягаш? В Босна ли? Там баща ти имаше приятели.

— За Маджарско тръгвам, ще гоня трийсет и първата орта.

Това тя не очакваше: хладният, пресметлив Осман сам да се навре всред еничари.

— Ум имаш ли? Та ти си вече син на султанов враг, на осъден. За тебе и заточение е малко — ще те пратят на каторга поне.

— То би станало, ако продължавах да се крия, а ме уловят. Пък така, щом сам отивам на война, не съм гузен. Ще рече, не съм причастен към делата на баща си.

— Колко рано забравяш, че именно султанът погуби Омер Пазвантоглу!

— Не съм забравил — за първи път тази вечер рязко заговори Осман. — И не ще забравя, че Осман Пазвантоглу, син на първото семейство във Видин, живя като арнаутски хайдук до двайсет и пет години. Не ще забравя гаврата на бейските синчета в Кирза, нито раните, дето влачеше баща ми, когато бе лежал на пусия за триста мръсни гроша.

Кой може да ми заплати унижението, мъките на тия двайсет и пет години? — с неприсъща разпаленост продължаваше Осман. — Само оня, султанът! Баща ми опита да му върне и не успя — не успяват по нас такива като Омер Пазвантоглу.

Усещам, тебе ти е тежко, че не приличам на баща си. Вълк беше Омер, викаш си, а син му що е? — Лисица. Ама Омер отиде на смърт и никой пръста си не помръдна, дори аз. Да, аз… Мислиш, че не виждам ли: не ми го прощаваш. А аз просто не ща да ме прободат в гърба! Искам да живея, за да завърша това, дето баща ми не смогна. Но не като него, само не по този път!

— Че какъв толкоз беше пътят на баща ти?

— Не се огъваше Омер Пазвантоглу, ти най-добре го знаеш. Викам си: сякаш го блазнеше не целта, а туй, че като върви към нея, ще вдигне шум и трясък, никому не ще отстъпи, всекиму ще хвърли в очи някаква своя, бамбашка правда.

Те пак говориха, спореха, както през вечерите в Кирза. Въпреки горчивината Фатма усети и гордост: само с Осман се чувствуваше равна. Вярно, той вече бе отминал далеко напред, та виждаше по-добре от нея (виждаше дори защо трябва да оставиш без помощ един осъден на смърт баща), но нали тя бе го водила за ръка, докато направи първите си стъпки?

Син ѝ сега се преобличаше. Хвърли простите дрехи, под които беше се крил; извади еничарския си каяфет.

— Един верен и предан еничар ще намери своята орта за нещастие на неверниците! — промърмори с присмех.

Вече пременен, улови майка си за ръка, поведе я към чардака. Тя се дръпна:

— Не искам да те изпровождам, Осман. Двамина изпратих тия дни и двамината не се върнаха. Не ми казвай сбогом!

— Не бой се, не ще бъда третият! Аз ще оживея, майко, ще живея на всяка цена!

През прозореца Фатма забеляза как син ѝ се шмугна в тъмния двор. Той пое не към портите, а през комшулука — щеше да гони пристана при Мустафа паша табия.

„Ще живея на всяка цена!“ — още звучеше в ушите на майката. Не е ли странно? — Едва преди седмица на същото място някой бе изрекъл други думи: „Нищо — на всяка цена! Не и да се живее на всяка цена…“ Кой от двама беше правият? Осман, разбира се. Защото Омер загуби. А защо да бе загубил? Нали той си пожела тъкмо туй: да не спечели на цена, която намираше прекалено висока? Тогава… прав излезе Омер. А защо Омер? Не пожела ли сам Осман да плати цената, която баща му бе намерил висока?

„Какво ще рече да загубиш и какво — да спечелиш? — питаше се Фатма. — Невинаги да умреш означава загуба, а да живееш — печалба. Едно решава всичко: дали си живял и умрял според своята правда. Само то…“

XII

„И днес ако ни не излезе късметът, спукана е нашата! От осем дни лепнем в канарите, що керван, що търговци преминаха под очите ни, а все нищо… Няма сполука за нас!“

Трима мъже лежеха върху напечените скали и не откъсваха уморен, зъл, гладен поглед от стария път през Траянова клисура. Кой знае защо, когато е дума за глад, представяш си гладен селянин или гладен роб. И се топиш от жалост — нали всички кахъри са бели, сравниш ли ги с глада. А за гладен разбойник никой не помисля. Пък той е също толкова тъжно нещо, защото все пак е един гладен човек.

И този ден започна, както всеки друг. С ярко, жежко утро — през летата на голямата суша жегата захващаше рано. По-страшно тежеше тя над клисурата: въздухът застояваше, задушен между високите склонове, камъните се напичаха. Страховита бе тук и тишината — не се обаждаха ни пиле, ни щурец — тъй всяка твар бе замаяна от слънчевата жар. През тия утрини Траянова клисура приличаше на някаква мъртва долина — мъртви изглеждаха и мъжете, наклякали по трима и петима зад сивите от прах драки. Траянова клисура открай време бе сборище на всякакъв вид разбойници, понеже и старият път никога не оставаше без гости.

Тримата (някакви ловчански помаци, прогонени от немотията из селата си) вече часове не проговаряха дума. Те следяха пътя по-скоро по навик, отколкото с надежда. Слънцето доста се вдигна над ръба на канарите, когато из пътя взеха да минават разни. Най-първо откъм София се зададе дервиш. Тояжката му потепваше по калдъръма; сиво, конопено фередже лепнеше — мокро от пот — върху плещите му. Сетне откъде Пазарджик потече войска; орта сеймени вардеше някакъв големец. Той се кумеше сънливо посред стражата си, подпухнал, отегчен, но не подплашен.

Е, всеки разбойник си знае, че подир войската ще се появят множество търговци — заможният човек гледа да мине теснината, когато наблизо има аскер. Едва сеймените се скриха зад завоя, през клисурата рукнаха кервани. Всеки търговец водеше толкова гавази, че тримата горе си рекоха: „И хайдутлукът вече не е занаят!“

На туй се вика — вода да газиш, жаден да ходиш. Под очите на разбойниците течеше сребро и злато, а те с мъка се крепяха върху канарите, подсмърчаха, а не им държеше да мръднат. Часовете се ронеха, слънцето се вдигна високо — пътниците вече нямаха сенки по калдъръма, а се носеха в пламтящата бяла тишина като неживи, чудновати едни. От слабост и глад ушите на тримата взеха да шумят; червени кръгове замрежваха все по-често белия кенар на пътя.

— Който мине сега, спирвам го, та кво ще да е! Всичко си има край — процеди единият, чер, сух мъж, само по риза.

Останалите двамина го изгледаха унило.

— С какво ще го спреш? С тоя, тъпия нож ли бе?

— Вие крещете подире ми, пък ще видим! — упорито повтаряше черният.

Гладът го правеше много глупав.

Мина още време, тъй като пътниците — зададоха се откъм Пазарджик също — сега влачеха тантурести сенки. И те бяха трима: двама дребни базиргяни, стар и по-млад, и един слуга.

— Туй се вика късмет! — пошушна черният.

Извърна се: мярна в очите на другарите си страх, озъби им се, нямаше време за повече приказки. И над клисурата се изви гласът му — по-скоро жален, отколкото страшен:

— Стоооой!

Долу пътниците вдигнаха поглед. Три чифта ръце стискаха пищови; конете неспокойно се затеглиха. И толкоз. Само за миг търговците схванаха, че имат работа с аджамии или пък съвсем изпаднали, та свиха поводи и си тръгнаха из пътя.

Тогава стана нещо досущ щуро: черният, като видя да отминава надеждата му, изправи се цял на скалата, размаха тъпия нож и извика повторно, не — ами почти проплака:

— Стой! Хвърли кесията, ако ти е мил животът!

И остана тъй: прав, отпуснал отмалели ръце.

Търговците наистина поспряха. Зачудените им лица се разтеглиха в усмивка. Смееха се на себе си — дето беше ги стреснал безумен от глад завалия; смееха се нему дето налиташе безоръжен срещу беда. Но изведнъж очите на по-младия пътник станаха точни и жестоки, той бавно вдигна ръка и стреля.

Търговците изчезнаха зад завоя; над клисурата пак се спусна бяла тишина, а помаците продължаваха да лежат върху скалите. Но вече — двамина.

— Да бяхме го придърпали зад драките — предложи единът. — Иначе си личи, че тук има пусия.

— Трай да превали слънцето, ръка не ми се шавва в тая жега.

И млъкнаха пак.

Нагоре по клисурата се гърмеше начесто. Сигурно младият търговец с точното око вече не се смееше.

Преваляше и тоя ден над Траянова клисура. Макар все още гладни, двамата помаци взеха да виждат по-ясно — съживи ги хладината. Тогаз долу се поточи тежък керван.

Бяха не по-малко от трийсетина коне. Търговците — сирийци — водеха многобройна стража, поохлузена, но с доста оръжие.

— Туй знаеш ли що е? — мечтателно заговори единият помак. — Река злато е туй… Арабски килимчета за молитва, сирийски стъклени чаши, сахтиян и кадифета… Богати хора има по света, ей!

Керванът беше вече под сами ловчанските помаци.

— Стой!

— Това пък що е? — Двамата забравиха как загина черният и се изправиха. Погледът им шареше по склоновете — не откри там жива душа, — сетне се върна към пътя. Има си хас да бе извикал този!

Насред друма, на завоя, беше застанал някакъв конник. Към трийсетгодишен, облечен необичайно богато като за хаирсъзин. И необичайно богато въоръжен. Колко ли струваше само жребецът му — не кон, а огън! Непознатият седеше върху му, спокоен и нащрек едновременно — сякаш змия, втренчена в мишка, за да ѝ вземе целия страх и я глътне на един залък.

Странни бяха и лицето, и очите на непознатия — да би го срещнал из софийските чаршии, щеше да го вземеш за шоп: рус, та пепеляв, загорял, зеленоок. Туй, което го различаваше от шопите, бе натрапчиво, а неуловимо. Дали чертите на лицето — корави, изсечени, неподвижни? Дали дръзката самоувереност, жестоката студенина?

Хората от кервана бяха пропуснали мига на появата му — изглеждаха слисани.

Оставете всички натоварени коне, кесиите и оръжието! Тогава отминете! И по-добре ще е никой да не посяга към пищова!

Той говореше невисоко, бавно, сякаш разпореждаше съвсем обикновена работа.

Колкото и стреснати да бяха керванджиите, един от тях — гавазин — посегна към пояса си. Но още неизкарал пищов, тресна изстрел и керванджията се свлече от седлото. Не беше мъртъв — виеше се в прахта.

— Хвърлете оръжието и парите и отминете със здраве! — повтори още по-спокойно непознатият. — Напусто…

— Какво чакате бе, серсеми! — изкрещя не на себе си един от търговците, жилав сириец с птиче лице. — За какво ми ядете хляба? От един хаирсъзин загубихте ум и дума!

И сам гръмна напосоки.

Изведнъж Траянова клисура екна така, като че се сражават две войски. Канарите повтаряха екота, той отскачаше многократно, докато се измъкне към вечерното небе. Хората на чудноватия непознат отпърво бяха стреляли из драките — още тогаз стовариха поне пет-шестима гавази. Сетне излязоха на пътя и те; нестройният гърмеж сега отстъпи на звън от ножове.

Цялата суматоха трая, докато преброиш до двеста. Прекрати я викът на един от търговците:

— Спри! Ще дадем!

— Спри! — сякаш отекнаха камъните, а то бе извикал непознатият.

Чудо: само след миг над клисурата отново стана тихо, и в прозрачно-синия вечерен покой някак чуждо лежеха посред пътя труповете на хора и животни и червенееха локвите кръв.

Сега се видяха хората на непознатия — десетина. От тях един беше убит. А керванът загуби осем души. Сириецът, който бе заповядал боя, притискаше с две ръце хълбока си; през пръстите му се сцеждаха тъмни капки. Ранени бяха още керванджии. Те потръпваха върху калдъръма, силеха се да се доберат до тревата край пътя, хленчеха и проклинаха с угасващи гласове.

В средата на туй пъстро сборище стоеше непознатият — нищо в стойката и израза му не беше се променило.

— Казах ви, че ще е напусто — продължи думите, прекъснати преди малко от гърмежи, смърт и сполука. — Когато някой срещне Фейзи, всичко е напусто.

Без да им заповядва повторно, керванджиите взеха да се бъркат в пояси и дисаги: пред коня на мъжа — който се назова Фейзи — затупаха големи и малки кесии.

— Дали ще трябва хората ми да ви опипат? — каза той без заплаха.

Сега керванджиите бръкнаха по-дълбоко; нахвърляха наземи и онова, дето бяха се надявали, че ще спасят. Доста, зер търговецът по-бързо прежалва живота, отколкото златото си.

— Силяха! — кратко нареди победителят. — Зарежете товарните коне и потегляйте!

Керванът — ама какъв керван ми беше вече то! — се източи покрай незнайните конници, оставяйки кървава диря.

Чудна работа! — туй двамината на канарата съзнаха едва сега! Никой от незнайните не стори нищо, което главатарят им не бе заповядал. Никой не се нахвърли върху купчината имане, не се обади и не се откъсна от реда. Войската, дето е войска, по̀ не знае подчинение.

Още незаглъхнали стъпките на олекналия керван, мъжът в богатите дрехи разпореди:

— Двамина да натоварят ягмата на празните коне! Вели да довърши ранените! Тръгваме!

Онзи, когото нарекоха Вели, изстъпи встрани, докато другарите му се занимаваха с плячката. Изтегли той калъч, а се помайваше, дори завъртя коня край главатаря си — май опита да му рече нещо. Главатарят не го и погледна. Вели постоя зад гърба му — сякаш набираше смелост да се опре, — сетне неохотно скочи от седлото и се упъти към ранените.

Бяха останали само двама — другите някак се повлякоха с кервана. Тия бяха почти без свяст, та едничко по гърча или хъхренето им се познаваше, че са живи. Но когато Вели ги наближи с голия калъч, единият се привдигна на лакът, изпъна врат и — прекосен от ужас — изкрещя диво:

— Аман!

Вели спря пред него; ръката му висеше като без сила. Крадешком изви очи към главатаря, но зеленият поглед го гледаше зорко, не допускаше никаква съпротива.

— При Фейзи няма аман, туй да се знае! — чу Вели.

Замахна и съсече едина. После — другия. Бързо, с отвращение.

Дружината навлизаше в гората, натежала от сирийска стока и сребро.

— Ставай да вървим подире им! — рече по-старият помак.

— Страх ме е, ще ни усетят.

— Що като усетят? По една гола душа носим — за какво им е?

— За каквото и душицата на тия, ранените. Страх ме е, не са туй разбойници като разбойници.

— Върви бе! — избухна по-старият. — Слуги ще им се главим, щом са толкоз салтанатлии, коняри ще им станем. Гладен ли ти се пука?

Пътеката пълзеше стръмно по гористия хълбок на планината. Двама плетяха крака от изнемога и страхове. Здрачът ставаше по-гъст, гората — по-непрогледна. На помаците се стори, че са предали душа в божи ръце и никой смъртен не ще ги отърве от ориста им.

Дирята от много коне водеше право нагоре. По-скоро я опипваха през гъсталака — беше съвсем нощ. После дочуха шум; наблизо имаше много хора.

Затаили дъх, мъжете се промъкваха безгласно, докато пред тях тъмнината се продра: огън!… Той гореше на поляна всред дъбовете. И комай преди светлината му до двамината стигна мирис на печено месо. Те душеха като изпосталели песове, несвястно и унесено, и сетната мисъл в главата им се стопи. Сякаш изстреляни, претичаха стотина крачки към огъня. Но някой вече ги държеше откъм гърба и този някой извика:

— Кого търсите и кои сте?

Страхът така ги подкоси, та един подир друг се отпуснаха в яките ръце на стражата. Наоколо им бързо се струпаха десетки мъже, всякакви по възраст, че и по език. Двамина още не бяха отворили уста за отговор (на кой ли от тия езици можеха да отговорят), един мъж разбута човешкия кръг. Погледна новодошлите и попита:

— Гладни ли сте? Викат, нямало гладни гробища, а?

Взе да цъка и клати глава — от жалост. Седна до тях в тревата, подаде им комати с шарена сол. И като гледаше как лакомо преглъщат цели залъци, захили се:

— Не ви е прехранил Траяновият път, а? Ами че за ваша уста лъжица ли е той бе, завалии? Една приказка има, невям сте я чували: минала жабата край ковачница. От ковачницата иде звън. Надникнала жабата, гледа…

— За после ще оставиш приказката!

Не бяха усетили кога зад кръга насядали да слушат мъже бе застанал оня, с везаните дрехи. Сърмата блестеше алено на притихващия огън, та непознатият изглеждаше още по-странен със замисленото си, студено лице, с острите, спокойни очи. Само силяха бе свалил — една черкезка кама стърчеше от пояса му, друго нищо.

Макар да не спомена дума да се махнат или да му сторят път, мъжете веднага наскачаха.

— Седнете!

Видяха, че след главатаря идват още пет-шест души, като да бяха от селата. Всички чакаха той да проговори, слухтяха: в такива вечери, когато при Фейзи дойдеха нови хора, главатарят не пестеше думите. Инак говореше рядко.

— Какво ви води при мене? — попита, а очите му не изпускаха новаците.

— Какво ни води, викаш — започна по-старият. — Нашата е ясна като ден. Няма вече хляб за нас по пътищата, ага, а пък на село отдавна няма.

— Няма, зная. Ама ага няма да ми казваш. Никакъв ага не съм аз.

— Прощавай, не личи какъв е там чинът ти.

— За такива като нас чин няма. Никой не ни го е дал. Сами каквото си вземем, то е наше.

— Право… Днес, знаеш, като видяхме как разпердушини кервана, рекохме си: да вървим при тоя главатар, да му се примолим, дано ни вземе. Все ще влезем в работа. Яки сме, не ни гледай, само сме поизпосталели. Ще го бъде ли, а?

— Няма — спокойно отряза главатарят.

Двамата се спогледаха безпомощно. Ще рече, трябва да се върнат на пътя. Ако тия кръвници ги отпуснат де.

— Няма да я бъде — продължи Фейзи, — затуй че на мене слуги не са ми нужни. Дружина ми трябва. Пътищата са работа за простите хаирсъзи; искам да събера дружина от хиляда души, че да ударя градовете. Там е струпано цялото злато, там е силата на султана.

Мъжете слушаха онемели; бяха се чудили: защо Фейзи прибира всеки, който искаше да тръгне подире му? Не можеха да се начудят: защо на този сякаш златото му трябва само за да плаща с него нови и нови хора? Всеки от дружината — дори широкопръстият Вели — имаше вече немалко сухи пари от пая си. Едничко главатарят (туй знаеха, защото всичко се делеше пред очите им) нямаше нищо настрана. Едва тази вечер научиха: хиляда души дружина искал да събере Фейзи. Къде се е чуло и видяло разбойнишка дружина от хиляда души? Кога разбойник е излизал от гората, за да удари град?

Ако този човек не бе ги водил вече месеци от сполука към сполука, ако преди туй, когато тръгнаха от София, не беше предрекъл, че ще стане тъкмо както ставаше — че за дребния хаирсъзин не ще има вече хляб, — не биха повярвали на думите му. Но през това време (през вечерите, в които Фейзи бе делил плячката с някаква хладна, неразбойнишка справедливост, като раздаваше своя пай на новаците) бе спечелил нещо голямо: доверието на дружината. Не за да натъпче две дисаги с крадено злато бе ги повел брезнишкият шоп, дьонмето. Към някаква цел — все още неуловима и невероятна, но упорито преследвана. „Той крои, той знае!“ — мислеха си за него мъжете. Дори тези, които добре помнеха слабоватото диво шопче, дето се надяваше да го сторят еничар и се поболя от мъка, кога султанът го не рачи.

А главатарят продължаваше:

— Половин година, откакто сме така. От седмица-две всяка вечер идат нови. Тия гледате ли ги? (Посочи с очи селяните.) От селата са, от саранбейските. Правите ли сметка, докъде стигна тя, щом селянинът тръгна по хаирсъзлък? Когато няма закон, когато никой не го е еня как живее човекът и какво яде, сам човекът трябва да си търси път.

Обърна се към новите, те го гледаха в очи: „Ти баща, ти майка“ — говореха сякаш.

— Вие как я мислите тази, лесна ли ще е?

— Не мислим, как ще мислим?

— Ваша воля. Аз ви казвам едно: и хубаво, и лошо има при мене. То е като с вълка и кучето — сит е вълкът, ако му държи, ако се не бои от чобани и псета. И ако не спи дълбоко. Защото всеки му е душманин на вълка, и кучетата, и другите вълци! А за кучето пък знаете сами.

— Знаем. От кучи хаир сме дошли.

— Тъй. Сега запомнете! — Главатарят се изправи. — Запомнете хубаво, защото туй го казвам веднъж: вълкът живее на воля, но и вълкът живее по закон, на глутницата закона. Един води всички, един мисли за всички. Той е силен с тях и те с него. Утре заран ще ви дам кон и силях, и дрехи. Каквото за мене, такова и за вас. Слезем ли по селата, туй да казвате: при Фейзи има хляб и воля.

— Не ще ли наредиш тая вечер още да ни дадат силяхи?

— Утре, рекох. Една нощ премислете: няма връщане от дружината на Фейзи, няма връщане назад. Премислете хубаво. За последно избирате.

Мъжете му сториха път и главатарят отмина бавно. Отиваше край своя огън; дружината си знаеше, че той с часове може да седи, втренчен в червения блясък на жарта, в сините и жълти езици. Така го видяха след малко — изрязваше се, тънък и чер, върху аленото зарево на огъня, сам. Съвсем сам.

Двамата се дръпнаха настрани от дружината, нали още не бяха свои. Опънаха се на тревата, зачакаха печена мръвка. И леко, и страшно им беше. Щеше да им е само леко, ако онзи не беше рекъл: „За последно!“

Книга трета

I

Втора година траеше войната. Преваляше четвъртата година на голямата суша. Никой от хората, които плащаха данък и отиваха в бой, които търгуваха или водеха войници, никой от тези хора в края на хилядо седемстотин осемдесет и осма година не усещаше, че прекрачва някаква граница — границата между две времена. Просто отново, както толкова пъти — мислеха си те, — се е разбъркало. Ще улегне пак, ще потече постарому. През годината, която идеше например: хиляда седемстотин осемдесет и девета.

Зимата беше такава, та кой да е татарин не би могъл да язди повече от четири-пет часа. Пък Оджак е далече, накрай света, и от него до първата смяна на конете има десетина дни. Затова вестта за падането на Оджак дойде в Стамбул едва през последните дни на старата година.

Както му е ред, не султан Абдул Хамид прочете въпросното писмо; падишахът не четеше и много по-важни. Еминът на дефтерхането, който от години не намираше време за сън, пробяга с очи листа. Беше капнал, затова му се стори, че сънува. Заникна по-хубаво. Не сънуваше. Паднала бе последната османска твърдина на северния бряг.

Всички в сарая очакваха това, откак Хасан паша изведе корабите си из залива на Оджак. И все пак беше лошо, много лошо. Защото някой трябваше да го съобщи на султана. Абдул Хамид не прощаваше неприятните вести и нарочваше вестителя, сякаш той е крив за поражението, недобора или смъртта. Еминът на дефтерхането подхвърли новината на началника си, той — на своя началник, докато най-после опря до каймакам-пашата — сановника, който заместваше великия везир. Каймакам-паша въздъхна дълбоко и се упъти към сарая.

При портата на щастието — третата порта — началникът на белите евнуси го пресрещна и му каза, че падишахът не бил здрав, но може би ще го приемел, ако работата е много важна. Как му се щеше на каймакамина да отговори, че не си струва трудът да безпокоят падишаха с дреболии! А вместо това рече: „Важно е. Неверниците са взели Оджак.“

Султанът чакаше първия си сановник в одаята, където спеше. Приличаше на всяка друга одая във всеки конак: широка, с висок таван и два реда прозорци. Покрай стените имаше миндери. Десетина свилени възглавници, една лъвска кожа пред миндера, меден мангал с догаряща жар — така изглеждаше покоят на султана и халиф.

Личеше си, че падишахът не е добре — това бе първото, което забеляза каймакам-паша, докато се покланяше дълбоко. Абдул Хамид лежеше, високо подпрян на три възглавници. Тлъстите му плещи и гърди, коремът, който заемаше почти цялата му предница, издуваха смешно среброткания халат. Разкопчал го беше почти до кръста — тъй правеше винаги когато започваше да го души. Меките пръсти, покрити с пръстени (Абдул Хамид носеше дори и на палеца), едва се събираха на върха на корема му. От целия него, отпуснат като мъртва вещ, вееше умора и досада — умората на човек преял, препил и какво ли не превършил; досадата на остарял мъж, когото не оставят да подремне на мира.

Както всеки път, на каймакам-паша най-противно се стори султановото лице. „Е, и аз не съм хубавец — помисли си, — нито съм по-млад от него, ама дори мечият задник е по-красив от лицето му.“ Подпухнало, сякаш разплуто, сиво-жълто, с широка, къса, побеляла брада, що захващаше от носа му. Носът — широк и месест — едва се отделяше от бузите. И всред цялото това великолепие под две ниски рунтави вежди надничаха очичките. Има хора със свински очи, падишахът на османците беше от тях.

Не помръдна, когато усети, че влиза първият велможа. Някъде съвсем издълбоко, откъм бездънната кухина между брадата и коленете на падишаха, се навдигна глухо хъркане, премина в задавена кашлица, която изписа на лицето му страдание — всяко поклащане на огромното проядено тяло извикваше болка. Сетне, след доста време, кашлицата затихна и каймакамът чу:

— Много важна ли е тая работа?

— Стори ми се, че не чака за утре, затуй си позволих… Добре ли е със здравето повелителят на всички правоверни?

Султанът едва махна ръка — бледата светлина на декемврийския ден заигра в елмазите и рубините върху тази ръка, — като да искаше да каже, че какво ще се говори за здравето му: ясно беше, че е лошо.

— Та, казваш, каква била работата?

— Отзаран е дошло писмо — хвърли се с глава напред пашата. — Съобщава, че Оджак бил взет от неверниците.

Абдул Хамид се извърна с рязко, съвсем непривично за него движение. Гледаше каймакама, а каймакамът гледаше в килима. Когато посмя да вдигне очи, бе поразен — можело да изрази нещо лицето на султана! Страх и ужас, гняв и мъка изразяваше то. После падишахът се опита да вдигне ръце като за молитва или заповед, а те не го послушаха. Отхвърли глава дълбоко назад, бялата диплена чалма с елмазеното слънце над челото се свлече, а без нея повелителят на правоверните заприлича на стар търговец, току-що научил, че са потънали всичките му гемии.

Глухо и на пресекулки извираха думите от устата, му (единият ѝ ъгъл беше се изкривил надолу и оттам се стичаха в брадата старчески лиги — каймакамът чак се погнуси).

— Иде… страшното! Сега няма кой… да ги спре. Бунтуват се… всички се бунтуват… Проклети да са! Крихте… крихте от мене… Това е началото… на края. И все ти… винаги ти… ми носиш такива новини. Върви в джендема. Махайте се при тартора всички!… Не оставяте… човека… на мира! Хекимина! Викай… хекимина! — изхриптя. — Оджак… можеше да ме почака… да умра!

— Падишах! — изписка подплашено велможата.

— Не ща да чуя… Нищо не ща… да зная! Не аз… надробих тази попара! Хекимът!

Той вече беше влязъл — сухият дребен левантинец с хитри очи. Само в него имаше вяра Абдул Хамид, само той му затискал душата. Каймакам-паша тихо се измъкна, по-хубаво ще бъде да го няма, докато разбере накъде ще избие работата.

„Не ти! Сигурно аз я надробих!“ — мислеше си на излизане от Портата на щастието. Каймакам-пашата беше един от многото, които никога не повярваха в добрия изход на войната.

Отдавна вече Роберто Лоренцо, бакалавър на естествените науки от университета в Падуа и лекар на европейските посолства в Пера, влизаше лесно в Топкапу. Всички в сарая познаваха италианеца; той като че ли бе станал част от хилядната челяд на Топкапу. Често дори капуджиите или евнусите, що го водеха, разменяха с него думи — за времето, за редушките.

А и Роберто Лоренцо вече не се чувствуваше и не мислеше, както преди десетина години. Чудно му беше например че все още някои от университетските му другари го питаха в писмата си с какво тъй силно го е привлякъл Константинопол и какво интересно намира в живота на дивашката столица и собствения си живот между диваци. Не би могъл да им разкаже за всичко, което го привързваше тук, много беше. Най-напред — градът.

Лоренцо обичаше, не — беше влюбен в Константинопол с някаква изтънчена и възторжена любов на ценител. Само който е видял този единствен в света и историята град, би разбрал сладостта на една разходка край Пролива или из кривите, тесни улици, из покритите чаршии и крайбрежните пазарища. Само той би разбрал какво рискуваше християнинът (наистина, съвсем неревностен) Лоренцо, за да дръзне, предрешен като турчин, да влезе в джамията „Ая София“ или „Ахмед III“, да пие с жадни очи неизразимото величие на едната и строгото, логично изящество на другата. Или от високия мегдан на върха на Стария град, където все още стърчаха развалините на византийския акведукт, да седи с часове, унесен от синевата на двете морета със зелените им заливи и острови, със стотиците гемии и каици. „Слепци — мислеше си, — все едно че слепци ме питат каква красота намирам в светлината. Не можеш да разкажеш на човека, който не е видял Константинопол, защо този град не те пуска. А оня пък, който го е видял, никога не би попитал.“

И веднага след любовта му към столицата (в мислите му тя никога не беше столица на султана, а на безсмъртната красота) идваше нещо не тъй просто за изказване. Роберто Лоренцо неизлечимо бе встрастен в богатия и противоречив живот на Константинопол. В една действителност, изтъкана от минало и бъдеще, от спомени и очакване. Едното отричаше другото, а двете създаваха хаоса. (Хаос — тази дума все по-често се натрапваше на Лоренцо, та заместваше всичките му определения за османския живот.) Може би тъкмо затова той не можеше да се откъсне от Константинопол, средище на безбрежния хаос. „Хаосът е първично състояние — разсъждаваше бакалавърът на естествените науки, — хаосът винаги е преход към нещо. То неминуемо трябва да се роди преди края на един човешки живот и сигурно ще е огромно, ако се съди по размера на хаоса.“ Роберто Лоренцо искаше да види и преживее това рождение, бе готов да го чака с години. И не само да чака.

Когато попадна в Константинопол, кроежите му бяха скромни. Щеше му се да стане доверен лекар на западняците в големия град, на посолствата им, ако е възможно; да натрупа състояние, да наблюдава и изучава живота на града. После, на старини — да се завърне в родината си и да напише спомени и впечатления от Турция. Толкова.

Но се случи другояче: един хубав ден султановият драгоманин го препоръча пред вдовицата на покойния Мустафа хан III. Така Лоренцо проникна в харема, за да лекува малокръвието и честото главоболие на шехзаде Селим. Точно от този ден започна и новият живот на италианеца.

Ако столицата бе средище на безбрежния хаос, средище на тази столица беше Топкапу. Хиляди нишки водеха натам, в сарая се кръстосваха огромни интереси. Понякога на Лоренцо се струваше, че между трите каменни пръстена на двореца всеки бостанджия и готвач, всеки халваджия и пешкирдар принадлежат към някакъв кръг заговорници. Не можеше и да бъде иначе: безкрайната по земя и неизтощима по богатство империя, въртопът, в който бе попаднала, не можеха да не пробудят алчност и да не подхранват надежди.

Мина немалко време, докато Роберто Лоренцо прозре, че империята е била спасявана, продължаваше да съществува и сигурно щеше да оцелее тъкмо защото бе невиждано лакома плячка. Честолюбците затова са и честолюбци, великите държави затова са велики държави, понеже не умеят да делят и да се помирят в част от блестящото цяло. Виждаше се как в Топкапу френците се борят с англичаните и двете сили — от своя страна — с русите; как в Дивана и сарая еничарите воюват срещу спахиите, а духовенството им помага; как всеки еничарски ага стои зад двама-трима везири, които не можеха да се гледат един друг, а останалите, смразени на смърт с тия два-трима, работеха и срещу тях, и срещу всеки от уж своите, клеветяха главния муфтия пред главния евнух, главният евнух се опираше на султанката, която се бореше със сестрите на падишаха, сестрите на падишаха бяха готови да се изядат без сол една друга, а мъжът на по-старата, след като бе довел баджанака си до изгнание, сам намаза въжето поради доносите на другия…

„Каква е крайната сметка?“ — помъчи се да тегли черта под дългия сбор Лоренцо. Сметката беше проста: всички врагове на султана и държавата се бореха помежду си, наплашени и напрегнати, да не би друг преди тях да докопа плячката. А султанът просто си стоеше, дори си седеше; над него и наоколо се блъскаха всякакви стихии, звънеше оръжие, пръскаше кръв, но всичко това малко засягаше рахата на падишаха и властта му — те бяха на завет.

Едва Роберто Лоренцо стигна до тази мисъл, и за малко не загуби любопитство към обърканата плетеница на Топкапу, нещо ново го прикова още по-силно към Стария сарай. Беше самият Селим — принцът, който трябваше да бъде лекуван от малокръвие и болки в главата.

За поклонника на Просвещението, безбожника Лоренцо, нямаше нищо по-божествено от човека. Лекарят можеше с часове на наблюдава някой дребен търговец на риба край Златния рог, можеше часове да разговаря с дервиши и бакърджии и цели нощи след това да размисля върху неизчерпаемото многообразие на човека, върху непроходимите различия между западняка и ориенталеца. Точно тази винаги жадна любознателност го привлече към личността на принца. Личност — малко са мюсюлманите в столицата, които би нарекъл личности, а Селим като да беше най-неповторимата.

Принцът не бе изключително умен — всеки гръцки драгоманин при Портата би го сложил без усилие в джоба си. Не притежаваше и онази тъй честа и развита на Изток черта: хладното двуличие, примесено с просташка хитрост, грубата жестокост, прибулена от изящно величие — цялата фанатична ограниченост, скрита зад мек, отпуснат фатализъм, която хората от векове наричат просто ориенталщина. Силата и слабостта на Изтока.

Е добре, у Селим нямаше нищо от такава сила и такава слабост. Селим се отделяше, чудновато чужд, от всичко, което го заобикаляше; носеше черти съвсем не изключителни, които би имал всеки, ако този всеки не беше мюсюлманин, не беше принц и не бе прекарал целия си съзнателен живот в най-неестествена среда — харема при Топкапу.

Преди всичко шехзаде — който може би щеше да стане султан и халиф — съвсем не се считаше за средище на света и сянка на аллаха (едни от многобройните титли на османските владетели). Селим бе дълбоко и убедено скромен. Както всеки що-годе умен човек, принцът съзнаваше нищожеството на своя ум, затуй бе трогателно любознателен за всичко, което никога не би му влязло в работа. Сякаш това малокръвно момче искаше в един живот да навакса безкрайното невежество на предците си. Селим учеше — дори бе добре усвоил — езика на френците, нечувано за османски владетел постижение. Четеше, четеше без избор и мярка, като почнеш от елинските философи и свършиш с мислителите на Възраждането и Просвещението. Четеше стихове и военно дело, история и естествени науки.

Много принцове бяха живели десетилетия в харема на Топкапу, докато бъдат умъртвени или възкачени на престола. Двете ниски стаички срещу покоите на главния евнух пазеха сенките на безумни и порочни, на меланхолични и доведени до буйна злоба принцове от кръвта на Осман. Всеки по разному бе убивал дните, месеците, годините на затворничеството си. И не толкова по разному: робини и хашиш, вино и безмерно ядене — с някое от тях или с всичките наведнъж пълнеха те жалкия си живот. Никому не бе хрумнала нелепата мисъл да се учи.

Но още по-странно бе друго. Лоренцо, човекът от третото съсловие, който трудно би признал добродетел у някой аристократ, камо ли у владетел, не можеше да отрече правдата: Селим притежаваше огромна добра воля; шехзаде кроеше неспирно велики дела. Те трябваше да възродят една империя, чиито недъзи му бяха неизвестни.

Тъкмо тази черта — добрата воля — караше Роберто Лоренцо да наблюдава и изучава човека, затворен в харема. Убеден в многостранната, но стройна логика на света, в строгите закони, които движат историята, напредъка, човешката мисъл и поведение, ученият бе попаднал на непознато изключение: нещо нелогично и необяснимо намираше той в личността на Селим. Какво пречеше на този човек да живее и мисли като десетки поколения османски принцове? Защо развитият разум на шехзаде Селим отхвърляше простата сметка, която векове бе крепила и продължаваше да крепи империята и до която бяха стигнали предците му, неспособни да се подпишат?

Какво означаваше това? Дали, че първобитното съждение е по-съвършено от представите на един ум, оплетен от книжни истини? Или пък че дори у един принц може да живее онова велико, най-велико от всички човешки чувства — чувството за достойнство?

Трудно бе за учения да приеме злата страна на книжната мъдрост, а за гражданина — да припише на един владетел усета за достойнство: едничката гордост на безродния човек. И той намираше такъв изход от съмненията си: та какъв аристократ и принц е Селим? Нали в родината на лекаря един син, внук, правнук и праправнук на робини не би могъл дори да води хрътките на някой дребен благородник? Какво бе останало от кръвта на Осман, преминала през десетки поколения гръцки, грузински, руски и арменски робини? Не бе ли шехзаде Селим син на грузинска селянка? И не ли тъкмо тази кръв го тласкаше към познание и изпълваше с добра воля?

Какво бе останало от Османовци у Селим?… Все нещо, трябваше да потвърди Лоренцо: безволие и меланхолия, и страх. Страх — болестта на всички владетели и тирани. Другото, наследено от Османовци, се проявяваше у младежа на пристъпи. Но страхът не го оставяше никога, защото бе в кръвта му. Лоренцо знаеше, че никоя жестокост и славолюбие, никое коварство и алчност не са довели до толкова злини и не са пролели толкова кръв, колкото страхът. Лоренцо също четеше много. История.

Сега Селим изглеждаше изключителен — така завършваха обикновено разсъжденията на лекаря над странния предмет на наблюдението му: изключителен османски принц. Но между принц и владетел има разлика колкото от земята до небето. И Роберто Лоренцо не би напуснал Константинопол за всичкото злато на света, преди да види какъв владетел ще се роди от принца.

Никой и не смяташе да му предлага всичкото злато на света. Затова пък доктор Лоренцо получаваше доста венециански дукати и френски луидори, австрийски флоринти и английски фунтове. Роберто Лоренцо ги прибираше, за да влияе на принца — това бе мекият израз, с който посланиците определяха не дотам красивата му роля. Но аристократите дипломати никога не купиха докрай човека от третото съсловие, учения. Дребна му се струваше отредената му роля. Той желаеше повече: да се намеси в съдбата на света чрез ученика си.

Великият Волтер бе посветил години от живота си на такъв труд — искаше да утвърди идеите си в управлението на Екатерина Велика и Фридрих Велики. Просветеният монарх — идеалът на Просвещението… От цялата непосилна борба на Волтер останаха купчина писма и насмешката на историята. Нима това, което не постигна великият, щеше да се удаде на безродния италиански лекар! В такава една игра заслужаваше да се заложи!

Затова днес Роберто Лоренцо бе по-възбуден от всеки друг път. Сигурно съвсем скоро колелото щеше да се завърти, да спре и той да види къде се е заковало топчето — на червено или на черно: ще загине ли Селим, или ще управлява. А след туй щеше да започне много по-напрегната игра, защото в нея залогът лежеше на число: едно срещу седемдесет и едно. Едното беше Селим, просветеният владетел. Седемдесет и едното — още един османски султан като всички османски султани. Невероятно бе да спечелиш там, където е загубил Волтер. Но Лоренцо вярваше в звездата си.

Черният евнух отвори, повика лекаря и го пропусна до покоите на принца. После спря отсреща, на десет крачки (толкова широко бе дворчето между харема и Селимовите покои), подпря се на стената и даде да се разбере, че няма да мръдне оттам, ще подслушва и ще наднича.

Лоренцо влезе, пламнал от досада, през ниската вратичка и се озова в стаята, където Селим имаше навик да чете и пише. Той и сега седеше пред масата (едничка в Топкапу, за тази маса всички говореха като за недопустима отстъпка на християнската наредба), разтворил книга. Не четеше. Слухтеше.

— Желая добър ден на негово височество!

Извоювали си бяха поне правото да говорят на френски. Трябваше само да внимават гласовете им да не спадат до шепот, да не звучи в тях прекалена жар или близост — това бе достатъчно за някои в Топкапу, за да забранят посещенията на италианеца.

„Има си добри страни ориенталщината — мислеше в такива часове Лоренцо. — В кой друг дворец по света няма да турят зад вратата подслушвач, който знае повече езици от професорите по филология във Ватикана?“

— Добър ден.

Селим отведе госта до миндера. Нека на онзи отвън се изкриви вратът да наднича в най-тъмния ъгъл на стаята!

— Идвам от оттатък, от двореца. Можете ли да си представите?

— Опитвам се. — Притворените бадемови очи изразиха удивление. — Навярно чичо ми е много зле, за да предостави свещената си особа в ръцете на неверник. От години не могат да го склонят към това.

— И добре, че са го склонили. На онзи сирийски шарлатанин трябваха още ден-два, за да умори негово величество. Не беше свършил най-простото: да му пусне кръв.

— Кръвта на един халиф не може да бъде смукана от гнусни животни. Мислех, че сте изучили обичаите ни.

— Зная го. Но пред лицето на смъртта и османските владетели стават непридирчиви.

— Пред лицето на смъртта. Това ли е заключението ви?

Лоренцо трудно би определил какво точно се мярна в очите на шехзаде Селим: вълнение, страх или надежда. От тежкото заболяване на султана до смъртта му щеше да се реши успехът на първия залог — ще удушат ли Селим, за да премине престолът по права линия, или падишахът ще предпочете племенника пред синовете си. Как щеше да понесе тези дни Селим?

— Твърдо заключение не мога да имам — отговори италианецът. — Все пак аз съм лекар, а не пророк. Султанът е получил удар. Ако не се повтори, може и да преживее. Страшното при него е, че в тялото му не е останала никаква съпротива, на която лекарят да се облегне. Това е.

Селим замълча. Лоренцо разбираше, че младежът бе прекалено умен и прекалено безволен, за да повярва в невероятното. Просто щеше да чака — дни, седмици, месеци. Да чака и сънищата му да стават все по-гъсти от ужас и кръв, прекъсвани от диво бълнуване; щеше да подозира убийци във всеки ъгъл и всяка сянка. Не бе ли това пътят на всяка лудост?

Чу, сякаш отдалече, мекия, напевен глас:

— Вчера получих писмо от моя височайши приятел, краля на Франция.

Това не бе тайна — шехзаде Селим пишеше и получаваше писма от Людвик XVI. Те представляваха изящни, празни писания, но шехзаде се гордееше, че общува с владетеля на Франция като с равен. То не беше и мъчно — ако Селим бе полуварварски принц, Людвик XVI беше всепризнат глупак. Историята само потвърди това всеобщо мнение.

— Е, добре ли върви кралският лов?

Лоренцо не криеше пренебрежението си към глупавите слабости на краля: лова, да речем, или ключарството (владетелят на Франция изпитваше страст към брави и катинари, като намираше в разглобяването им нещо особено демократично).

— Познахте! — Селим се разсмя. — И този път в писмото става дума за лов. През последните дни кралят ударил голям глиган. Невиждан, така се произнесла свитата му.

„Затова и плащат на свитата му, за да намира невиждан всеки пъдпъдък, ударен от краля“, помисли Лоренцо, а Селим продължи, усетил недоброжелателство в очите на лекаря:

— Споменава и друго: през тази година щял да свика Генералните щати. Това го съветвали мнозина.

— Генералните щати ли? — Италианецът се сепна. — Кралят на Франция ще свика представители на съсловията? И на третото? О, ако знаете какво означава то!

— Предполагам — отговори по-скоро учтиво Селим. — От много време Франция не е имала представително събрание. Това е събитие.

— Слабо казано! Щом самият френски крал не вижда друг изход за властта си, а е принуден да се допита до третото съсловие, няма да се свърши с някакво събрание. Невъзможно! Цяла Франция е пропита от идеите на Русо и Волтер, а те не могат да бъдат уталожени с полумерки!

Тъжното лице на Селим се оживи необикновено. Не от разпалените думи на приятеля му; принцът попадна на любима тема.

— Аз съм чел Русо. Човекът е роден свободен, нали?

Общественият договор, свободното възпитание… На мене ми харесва Русо.

Не забеляза, че Лоренцо трепва: „По дяволите! — отново се изправяше той пред голямата загадка. — Това е вече прекалено абсурдно. Един принц, и то османски, ми декламира Русо и изговаря великите му принципи напевно, с най-невинен израз! Та той дава ли си сметка какво повтаря? Човекът е роден свободен!… Това означава, че хората, ако успеят — о, дано успеят! — не ще търпят никакви владетели и принцове, че от държавата, която това момче се надява да наследи, не би останал помен! Има ли по-деспотична власт от османската, има ли владетел, когото поданиците му да биха удушили с по-голяма стръв от османския?

Малоумен ли е, или смахнат? — попита се лекарят. — Може ли да се намери живо същество, така лишено от чувство за самосъхранение? Не проумява ли, че не е, че никога не може да бъде просто прилежен млад човек, увлечен от свободолюбиви идеи и страст към хармонията? Родил се е принц — толкова! Трябва да размишлява и действува като принц — толкова! Всичко друго би било самоубийство. Особено в страна, където хората имат тъй малко чувство за хумор.“

Не смееше да изрази мислите си — та на Селим бе добре известно, че в цял Константинопол няма по-отчаян поклонник на Русо от приятеля му. Можеш ли да разубедиш някого в това, в което сам си дълбоко убеден? Пък и приличаше ли нему, на Лоренцо, който бе започнал голямата игра, да се стряска насред път? Дори и да би струвала тя един човешки живот, какво от това? Резултатът от опита щеше да остане, да поучава или предпазва. „На мене ми харесва Русо…“ — как леко беше казано!

А сякаш да дообясни думите си, Селим продължаваше:

— Кой по-добре от мене би разбрал стремежа към свобода? Аз, който съм затворник от четиринадесет години.

Значи, това беше! Това наричаше Селим свобода: да ти е позволена разходка с позлатена ладия по Босфора, да отидеш на лов из Странджа; да се движиш и пътуваш… Роберто, Роберто, трябваше да го знаеш! — За един принц свободата има съвсем различен цвят и вкус от свободата за гладен занаятчия или пребит крепостен. Не е ли тук първата пукнатинка в кроежа на просветителя? Това, дето между гражданин и владетел няма дори общ език? Какво остава за обща мисъл и общо дело?

— Надявам се, че Генералните щати ще изведат Франция на сигурен път — проговори напосоки, само за да каже нещо.

— Колкото за Русо — не изоставяше Селим любимата си тема, — несъмнено у него има силни, както казвате вие, революционни идеи. Но не е и наполовина блестящ, колкото Монтескьо, да кажем. Какво великолепие, Лоренцо, какво неповторимо изящество на речта!

„Започва! — рече си с досада лекарят. Днес литературните и политически успехи на ученика му не само не го радваха, ами и потискаха. — Сега с часове ще се възхищава от френската изтънченост, ще се любува на красивата извивка на някоя мисъл. Сякаш най-важното в идеите на Просвещението е тяхната обвивка!

Изящество, великолепие! Така ли се говори за призива, с който светът иска да се отърси от аристократите, да нахрани милионите гладни, да възвърне естественото достойнство на обикновения, работен човек? Все едно да кажеш, че ножът е изтънчен, без да забележиш най-важното — че е остър.“

А Селим говореше и говореше. Преразказваше прочетеното, прилежно заучено. Опиваше се от песента на френската реч, от собственото си познание на непостижими за мюсюлманина идеи. „Колко странен е и френският му език!“ — отбеляза Лоренцо. Селим говореше правилно, съвършено. Но това не бе жива реч, не бяха думите, чрез които се разбират човек с човека.

— Интересно, интересно… — повтори за десети път Лоренцо. — Колко жалко, че трябва да си вървя, шехзаде. Евнухът ще се простуди на двора.

— Нали скоро ще дойдете пак? — В очите насреща имаше отново страх. — Моля ви?

Лоренцо почувствува, че това наистина е молба. Отчаяно заклинание.

— Моля ви, идвайте по-често през тия дни. Зная, че не е разумно, но не е ли все едно? Поне да не съм сам.

— Ще идвам.

И това не беше дума, а обещание.

Роберто Лоренцо не се прибра веднага, макар януарският вятър да носеше студена влага откъм Пролива. Дълго вървя по мокрите, пусти улички, вървеше и мислеше. За първи път от години, прекарани в труд над голямата му творба, ученият усещаше неувереност в правотата на своето дело.

Влагата сякаш проникваше през кожата му — коварна, лепкава влага. Поиска му се да пийне нещо горещо. Влезе в някакво кафене срещу моста на Златния рог.

Беше като всяко кафе в Константинопол. Ниско, задимено до задух и мръсно до погнуса. Седна в ъгъла край прозореца, вдигна един пръст — едно кафе. Тогава се огледа.

Двайсетина чифта очи следяха чужденеца. Колкото и да бяха привикнали напоследък с гяури, които се разхождат из Стамбул с пера на шапката и къса шпага, правоверните все още виждаха нещо нередно в това. Четиридесет очи гледаха Роберто Лоренцо с открито подозрение и ненавист, хората мълчаха, зяпаха го. Познаваше добре тази черта на турците: когато се зазяпат, човек може да ги убоде или пореже (така поне си мислеше Лоренцо) и те не биха усетили. А навярно и от раната не би прокапала кръв. Нищо не поглъща турчина тъй дълбоко и всецяло, както сеирът.

„Всичко разбирам — викаше си хуманистът и демократът, — само не това, че турчинът например е човек като нас. Какво съзнание може да има зад такива едни очи? Каква мисъл може да съжителствува с фанатизма — та те са изтъкани от фанатизъм!“

„Мене ми харесва Русо!…“ — Отново му се стори, че чува думите, които бяха го потресли. Чрез тези тук ли щяха да бъдат осъществени великите, светите идеи на Русо? Имаше ли нещо по-безнадеждно, по-смешно и трагично от личността на Селим, Лоренцовата любима творба? Русо — проповедта за естествения, подчинен на природните закони живот. Какво по-неестествено от един принц, изповядващ идеите, чиято цел бе да унищожат всички принцове, крале, султани — всички тирани!

Неестествена — такава беше творбата на последните му десет години, — неестествена! Почувствува го едва днес, когато узна, че досегашната утопия навлиза с твърди крачки в живота на Запада. Не, Селим не беше неестествен, не и свръхестествен (за това му липсваше сила) — беше противоестествена личност.

Дали да се откаже Лоренцо от своята творба? Не можеше. Времето, само времето щеше да си каже думата. То ще потвърди или разбие на прах идеала на Просвещението — просветения монарх. През тази, хиляда седемстотин осемдесет и девета година.

II

В равнината пролетта иде рано, ветровете вече накъсаха тънкия сняг. Полето изглеждаше като разтоплено, пъстро животно, което дъхти пара. Жегата настъпи тъй бързо, че над Тракия влагата се издигаше да пропие разтопения сняг. Личеше си, и тази година ще е сушава. Парата не се събираше на облаци, а сякаш я всмукваше бездънното, жестоко синьо небе.

Конарци все пак издебнаха и изораха. Нивите отгоре бяха разкаляни и кашкави, на педя дълбоко още не бяха се размразили, а по високите места — вече изпръхнали твърде много, чак сухи. Някак ги поразчоплиха плитко, та засяха султановия ориз.

Тази вечер Марин се прибра от сеитба рано, много по-рано, отколкото трябваше. Той не влезе направо в собата, говореше с някого навън. Стамена не се стърпя, излезе и тя. Свечерило се беше, дошло бе онова сивосиньо време, когато не можеш да различиш лицата и цветовете, хеле ако някой стои под ореха — там стояха сега. Млъкнаха, щом видяха Стамена.

— Много рано си дойде, Марине.

— Ти се радвай невям, че дойдох — необичайно рязко отвърна Маринчо. — За малко не се напъхах на вълка в устата.

— Какво, аскер ли има къде Кричим?

— То да беше аскер!

Настръхна: никой не я гледаше в очи, мъжете стояха със сурови, затворени лица.

— Кажи де, какво е станало в Кричим?

— Кара Фейзията е в Кричим. От онази вечер.

Кара Фейзията, Кара Фейзията… Къде е чувала това име? Малък беше светът на Стамена — от Марица до Конаре, от нивите до вкъщи. И все пак като че това име вече е било в малкия ѝ свят.

— Кой беше пък тоя?

— Не помниш ли? Есенес, когато през село мина калугерът от Бачково по милостиня. Той разправяше за тоя Фейзи, сега Кара Фейзи му викат. Страшен щото.

— А той в Кричим що ще? — попита тя. — Да го хранят, а? Нали Кричим е богато.

— Богатството им изяло главата на кричимци, това е. Кара Фейзи влязъл с хората си в село и поискал погачи, кокошки, баници да му опекат. Също като кога минава аскер. Някои се опънали — зер какъв е той, та ще заповядва? Откъде да знаят, че така ще стане.

— Какво станало? — пак попита Стамена.

Другите като че бяха вече научили, гледаха встрани и мълчаха.

— Какво. Още там главатарят дал знак на хората си. Нахвърлили се като аждери да секат наред. Побягнали нашите къде очи видят, ама пеши пред кон бяга ли се? Петнайсетина души изклали. Писнало селото, наизнесъл кой какво има. Сваляли обеци от уши жените, пафти. Туй ми го каза човек, дето е видял.

— Е, а оня, Кара Фейзията?

— Нищо. Седял си на коня и дума не рекъл. Кога се скупчило всякакво, наредил на хората си да отберат среброто, а на другото — черги там, халища — огън да дадат. Изгорил си ягмата. Иди го разбери!

Нейсе, седнал да яде с първите си хора в най-богатата къща, на Панталей. — Сега вече Марин говореше към всички, сигурно дотук беше разказал, когато дойде Стамена. — Уловили хаирсъзите този Панталей и други по-заможни и започнали да ги мъчат за пари. Не зная колко е вярно, оня човек ми каза, пекли ги били на жар. Дали и това може, а?

— Всичко може — глухо издума един от мъжете под ореха. — Няма такова, дето да не може, паднеш ли на турчин в ръцете.

— Ама тия не били всичките турци бе! Кара Фейзи говорил като теб и мене. Та щом селяните чули, че ония не мирясват, почнали да се измичат в тъмното и уловили шушавата.

— А катилите останали в Кричим, така ли?

— Останали. Там са още. Снощи запалили долния край, двайсетина къщи изгорели. Тогова, дето срещнах, избягал снощи. Едва докопал драките. Викаше, страшно било, като ден светело полето, писъци, олелия, не ти е работа!

Всички мълчеха. Всеки мислеше: „Колко е от Кричим до Конаре? Днес са там, утре — тук.“

— Не може да седим и чакаме ей тъй на — рече един. — Нещо трябва да свършим.

— Разумява се какво ще е. Да си завиваме края, дорде е време.

— Още тази вечер, не ще и дума.

Маринчо не проговори. Страшно: тъй отведнъж да зареже къщата и двора! Посред нощ да юрне из горите. Сепна се — Стамена беше, дърпаше го за лакътя.

— Върви, обади на тате! Пък аз ще посбера едно-друго.

Преди среднощ се събраха у стария. Стано Мухтар сякаш не беше същият човек, въртеше се нагоре-надолу, нареждаше. А хората го слушаха, защото на всички беше взел ума — от побирчии са бягали, от войска, ама такова никой не помнеше.

Пред Становата къща отдавна се бяха скупчили хора и добичета, чакаха мухтаря, а той пък чакаше да се съберат всички. И друго вършеше, дето съвсем не му бе сега времето — разправяше се със сина си. Разправяха се за това, че Стоян не щеше да тръгне със селото.

— Рекох ти, тате — викаше, навел глава като бивол, — утре, вдругиден ако не засеем, свърши се. И сега е вече късно, а щом изтървем тия дни, отиде тя.

— А бе на глух човек ли приказвам аз? Като ти светят маслото, каква полза, че си засял? Коливо ли ще ти варим от максула?

— С триста мъки зачувах зърно, за какво беше, ако не засея, а?

— Върви! Върви, ти викам, из пътя ще се оправяме!

— Няма да вървя. Един като остана в празно село, никой няма да ме усети. Нощем ще засея.

— Карай! Всеки си тегли от акъла — изръмжа старият и излезе из къщи, без да си вземе сбогом със сина.

Хората се разшаваха, щом дойде мухтарят. Взеха да подвикват на децата в тъмното, жените ги скупчиха наоколо си като квачки. Стано улови поводите на кончето.

— Хайде — рече, — да помага бог! Читави да се върнем и читаво да заварим Конаре!

Седмица нещо останаха конарци в усойния дол под Оброчището. Всяка вечер два-трима от мъжете се изкачваха горе, на поляната, при стария каменен кръст. Няколко пъти виждаха из полето огън — пожари. Но не гореше Конаре, ами отвъд Марица. Натам, изглежда, бяха отминали хаирсъзите. Но конарци пак не се върнаха, докато полето не потъмня съвсем и не секнаха палежите.

Завариха селото, както го бяха оставили. Само земята беше съвсем изсъхнала, преминало бе времето за посев. Няма що, прав излезе Стоян, ако да викат, че Бежановата майка не плачела, плачела Стояновата. Тоя път щеше да проплаче майката на Бежан, ама как да познаеш отнапред кога — чия?

Два дни, след като се върна, Стано Мухтар тръгна за Филибе. Беше намислил да върви при кадията, да моли: нека обадят на султана какво става из Тракия. Така и така, такава напаст още не сме пащали — да види там какво ще измисли.

Вървеше и гласеше наум що ще каже на кадията. И се надяваше, че сигурно други села са проводили човек преди него, та неговата ще е по-лесна.

Отсам Марица видя да се задават из пътя хора, все пешаци. Попритули се, докато наближат (такова време беше, че да те е страх от среща и стига). Не бяха войска. След малко ги различи — помаци.

Конарци, че и другите българи от Филибешко, не обичаха твърде вземане-даване с помаци. Такива едни бамбашка хора — нали ни с тия, ни с ония я караха — бяха подивели, за нищо налитаха на бой и кръв. Но Стано Мухтар нищо не носеше; мюсюлманинът почита стария човек, щом няма за какво да го заколи.

Хората вече бяха близо, та Стано позна Алията — на Костандово мухтаря, — познаваха се от филибешкия кадилък, където от време на време се събираха всички мухтари от казата. Спряха се.

Помаците наобиколиха Стано, а той си каза, че са страшни за гледане. „Глад — викаше си — имало в Конаре, ама тия на каквото са дередже, ние никога не сме били.“ Наистина, сякаш излезли от гроба мъртъвци водеше Алията: хлътнали очи, изострени носове, жили и кости, що прозират под кожата. Боси бяха всичките и тъй опърпани, че да ти дожалее.

— Мерхаба! — каза Стано, а те продължаваха да се взират в него, без да мигнат.

Само Алията отговори:

— Мерхаба!

— Да не сте били при кадията да се жалите от хаирсъзи? — все мислеше за своята работа Стано.

— Нам какво е от хаирсъзите?

Алията, като всички помаци, говореше българския чисто и меко; в Конаре само песните имат такива думи. — Не видиш ли от нас що е остало? Шантав трябва да бъде хаирсъзинът, та да си оцапа ръцете с такова.

— Глад, а? Страшна суша!

Стано го досрамя от здравите му дрехи, от това, че и през неговата кожа не прозира гладната смърт.

— Затуй и ходихме, ха. Още една такава година няма да изтраем. Вие какво знаете? На вашето ли викате глад, а?

В погледа на костандовския мухтар святкаше вълча злоба, отчаянието на неял човек.

— Всеки себе си знае, Алия. Децата ни се спекоха, по шест месеца в годината сноват с бакъри и ведра до реката, така я караме.

— Сноват, сноват! Ама реката ви е на пол саат път. И земята ви друга, тлъста. Я ела горе да видиш! Вашите деца се спекли, а нашите съвсем не артисаха. Като мухи мрат.

— Ами във Филибе какво ви оправиха? — побърза да заговори за друго Стано.

— Преоправили са ни! Сит на гладен не вярва. Искахме ние чалтъкчии да станем, да садим султанов ориз. Като вас.

— Че къде по чуките ориз бе, Алия? Ниско му трябва на него, вода.

— Дано знаем какво му трябва. Та тъкмо такова искахме, да ни дадат от султановите оризища в ниското. За едно от пет сме каил да работим. Не може, вика еминът, така не може. Няма вече земя, вика, и ориз няма. Пък и какви сте ми оризари, вика, тая работа я не умеете, балканджии сте. Харно де, викам аз, да мрем ли тогава, а? Знаем я ние каква е тя, нямат ни вяра турците. За нищо не ни бивало — тъй мислят, — а на вас ориз дадоха, а?

— Нищо не са ни дали — излъга Стано.

— Ако за ориз си тръгнал, връщай се. Няма, вика.

— Не за ориз. На кадията съм нещо дотрябвал.

— Да искат, това знаят! Душата ни барем нека вземат, та да се куртулисаме!

Обади се някакво младо помаче, май най-младото. Слабо беше като другите, а пък личеше, че е жилаво за трима. Подхвърли думите с някаква безкрайна, отчаяна злоба, а очите му не слизаха от приличните дрехи на Стано, от здравите му цървули.

„На тоя да паднеш, жив те изяда!“ — рече си старият. За първи път срещаше глада с толкова отчаяно и свирепо лице.

— Чие е туй момче? — попита. — Не го зная.

— Мехмеда — отговори Алия. — Синапчето. Не е от наше село, затуй го не знаеш. Чобанин е. Като чу, че ще вървим при емина, и то поиска да дойде.

— Да го видя исках — процеди Мехмед Синап, — оправията му да видя. Санким, като мрем отглади, река знаем барем как изглеждат ситите.

Изплю се — дори това свърши рязко и зло, тъй се стори на стария. Завъртя се и пое, без да чака другите.

Алията огледа тъпо хората си, а те стояха сякаш насън, слънцето сушеше последните им силици.

— Хайде, мерхаба! — рече и тръгна, като люлееше костеливи ръце.

Ония се повлякоха след него.

„Да умра аз на султана! — мислеше Стано и крачеше към Филибе. — Ако е рекъл да измори до крак раята си, ще насмогне, малко ѝ е останало. Та глад, та война, та хаирсъзи, та аскер… Само чума няма още. Ами сетне, какво ще си прави царщината? Ако не сме ние да блъскаме и плащаме.“

Беше стигнал Марица, потърси брода, вгледа се във водата. Вир. И всред вира — въртоп. Надолу въртеше, към подмолите.

Спомни си… малко момче ще да е бил. Ловеше пъстърва, а го повлече въртопът. Бе чувал, че трябвало да задържиш дъх, докато те удари о дъното, да се отблъснеш тогава и изскочиш. Така и направи.

„Въртопът — рече си, — завъртял ни е въртопът. Сега трябва да изтраем, да си удържим душата, докато стигнем до дъното. Само ако ударим дъното, ще изплуваме. Няма изплуване отсред път!“

Умисли се. За къде е тръгнал? Искаше да моли султана да спре въртопа. Та Стано Мухтар и челядта му, и всички хора от Румелия да останат насред път — ни нагоре, ни надолу. „Карай, нека стигнем дъното! — каза си. — Нищо не може да се оправи, ако не се разбърка докрай.“

Слънцето се вдигна високо, играеше през върбите във вира. Стано Мухтар обърна назад към Конаре.

III

Тук, на брега между двете морета, пролетта има друго лице и иде по-рано. Започва с това, че сякаш някой изтрива тежките сиви облаци и небето лъсва — дълбоко, прозрачно, южно небе. Би трябвало така и да завърши пролетта над Стамбул — в града няма трева, та да зазелени, кипарисите и чемширът са си зелени кръгла година. Но тъкмо към края на март зеленината им става сочна, крещяща. Други стават и водите на Пролива, защото оглеждат новата зеленина, новата синева. Гладко като джам лежи морето в нозете на Стамбул и човек би могъл да види в него целия град: тънките бели минарета, високите тъмни дувари с нахлупени сивокеремидени покриви, изрисувани от лишеи и закичени с бурен (тъй много и разточителна е влагата край морето, че дори по покривите никнат треви).

И друго чудно има в стамбулската пролет: през нея звуците минават леко, без да ги намали далечината. Ако тръгнеш за града откъм изгрев и вървиш все покрай Пролива, още нестигнал Румели хисар, вече чуваш гласовете на града.

Нещо тъй безкрайно празнично, тържествуващо и обещаващо блика в стамбулската пролет, че и последният човек в града през тия дни светва: струва му се, че сега всичко ще стане по-леко, по-хубаво.

А през тия дни в Стамбул живееше един човек, за когото не бе дошла никаква пролет: шехзаде Селим все още чакаше присъдата си. Не виждаше и не чуваше нищо — чакаше.

Дни или седмици — бе казал преди време доктор Лоренцо, когато Селим го попита за чичо си. От часа, в който Абдул Хамид хан дамляса, изтекоха три месеца. Кой се надяваше, че в разкапаното, проядено тяло на султана се е залостила тъй жилава душа? Три месеца лежеше в покоите си падишахът, високо подпрян на четири атлазени възглавници. През тези месеци побеля съвсем, кожата на месестото му лице се отпусна сиво-жълта, вече мъртва. Лежеше неподвижно цели дни, загледан в лъчите през пъстрия джам, все едно че принадлежеше вече към друг свят.

Никой не бе му притрябвал, а все пак мнозина дойдоха. Бяха го отписали — разбираше по това, че не чакаха покана, ами се натрапваха, без да държат сметка, дето това му тежи. Защо идеха тогава?

Защото Абдул Хамид още един път през дните, които му оставаха, трябваше да бъде султан. За да реши съдбата на трона. И хората, които цял живот го водеха за ръка, блъскаха и дърпаха по пътя на управлението, нямаше да му позволят сега да вземе сам най-важното решение: то щеше да определи и тяхната съдба.

Идеха всякакви: везирите, мюфтията, еничарският ага. Сегашните му хора. Изглеждаха загрижени — как не? Удобен султан беше Абдул Хамид, мека парцалена кукла. Леко ли се разделяш с леснината? А би продължило все така, ако умиращият оставеше на трона десетгодишния Мустафа. Какъвто и да израстеше новият султан, докато израсте, би изтекла много вода. Затова сегашните хора настояваха за Мустафа, разточително хвалеха дарбите му — излизаше, че земята още не е носила такова дете.

И друго говореха те, не съвсем ясно, а между думите. За Селим. За странностите му. За това, че се увличал от писанията на неверници и най-близък човек му бил хекиминът гяур. И най-вече, че малко милеел за вярата и закона на дедите, бил склонен да приема нови неща. Нови, нови… Тази дума произнасяха със страх и отврата, както човек би уловил с два пръста гад някаква, пропълзяла в постелята му, и би я отхвърлил далеко, за да не усеща как вони.

Идеха хора и не сегашни. Повечето — изпаднали велможи. От първите се отличаваха само по това, че не те държеха кокала, бяха го изпуснали. Всяка смяна на властта можеше да ги извлече нагоре, да напълни техните кесии. Те също се прекланяха пред изключителните дарби на шехзаде Мустафа, но тъкмо затуй съветваха султана да дадял време на Мустафа да израсте, докато управлява Селим, иначе алчни сановници можели да употребят за своя корист властта и да съсипят един падишах-дете. А Селим (казваха тези хора) бил известен с кротък нрав и лошо здраве. Сиреч ще отгледа, както подобава, малкия си братовчед и ще му освободи престола твърде скоро. Повече за Селим не настояваха; бояха се, наместо да изпишат вежди, да не извадят очи.

Само един човек, който не принадлежеше към едните и другите, дойде през тези три месеца при Абдул Хамид: Хадидже султан, вдовицата на покойния Мустафа III. С най-скъпите си накити, пременена и изписана.

Навярно вдовствуващата султанка вече наближаваше петдесетте. Но както много богат човек, който години наред търпи несполука, все пак не опира до просяшка тояга — просто защото е имал преголямо богатство, — така и Хадидже бе запазила нещо от приказната си красота. Преди всичко — убеждението, че е красива. Напразно считат за смешни жените, убедени в хубостта си, когато вече помен не е останал от някогашните им прелести. Та най-трайната и непобедима част от женската красота е спокойното съзнание за тази красота! Това, което наричат чар. Тъкмо чар имаше още и Хадидже.

С Абдул Хамид, полуразложения труп, тя се държеше както в дните на своето величие, когато по-младият брат бе хвърлял тайни, завистливи погледи към скъпоценното притежание на по-големия. Отсетне, вече султан, Абдул Хамид неволно бе сравнявал собствените си жени (не по-добри от всяка изписана продавачка на любов край пристанището) с изящната, осветена от горещ ум и студена страст красота на вдовицата. Тя всъщност винаги малко бе го потискала, тази умна и властна, самоуверена жена, с това, че не молеше, а искаше; че открито бе натрапила на двора любовните си връзки с един роб; че възпитаваше сина си съвсем не така, както налагаше обичаят. Но винаги, дори сега, Абдул Хамид се радваше на срещите с нея, на живота и волята за живот, които тя внасяше в спарената му одая.

Хадидже започна направо, тъй и тъй двама знаеха за какво е дошла. Добре било, каза, човек да помисли за тези, които остават след него, защото никой не знаел кога ще му дойде краят. Попита го дали вече е решил кому ще остави властта над империята и без да дочака отговор, заприказва за Селим.

Вдовицата на Мустафа III усещала, че в Топкапу не обичат сина ѝ. Но в какво можел да бъде обвинен Селим? — попита тя и сама отвърна: — В това, че счита погрешни много неща в държавата. Добре, не потвърждаваха ли събитията, дето той е прав? От столетия насам империята само губеше; може би наистина са изплували на първо място в нея хора користни, дребни и некадърни. Те, а не Абдул Хамид (винаги знаеше да го поласкае) са виновни за слабостта на войската, за данъчните недобори, които вече са тъй големи, че ги не улавят числата; за загубата на Оджак и несполуките във Влахия.

Абдул Хамид слушаше уморено. „Лошото е, че Хадидже е права“ — мислеше си. Ако би му говорила така преди Оджак и руските победи, преди размирието в Тракия, би ѝ възразил: „Не може да има по-добър ред от реда на Османовци!“ Сега сам не би повярвал в думите си.

Лудост е, продължаваше Хадидже, да се остави държавата в детски ръце тъкмо по такова време. На какви везири би разчитал Мустафа? На същите, които я докараха дотук. Коя сила би ги изместила от топлите им места?

И после (тук гласът на Хадидже падна, в него имаше сълзи), пътят на Мустафа към престола би минал през трупа на Селим, друг път няма. Щеше ли да посегне Абдул Хамид върху сина на брат си, същия брат, който обрече своя наследник на петнайсетгодишно затворничество, за да управлява Абдул Хамид? А когато мъжът ѝ умря, Селим беше много по-възрастен от Мустафа, кажи-речи — зрял за престола. Винаги е разчитала, че султанът не ще забравя великодушието на покойния. Защото познавала безкрайната доброта на Абдул Хамид.

Повече нямала какво да каже.

Болният само отговори, че не виждал защо Хадидже е неспокойна за сина си. Султанът никога не бил забравил какво дължи на покойния Мустафа III. Повече — нищо. Не бе по силите му да изрече обещание, защото знаеше, че още десетки хора ще дойдат да му говорят, че всеки от тях ще бъде прав. Рано бе да се мисли и решава — най-после не всеки болник умира, защо всички го караха да вярва в близката си смърт!

Да бъдела спокойна, каза на Хадидже, а тя излезе от одаята му още по-тревожна — познаваше го. Едно спасение би имало за сина ѝ: Абдул Хамид да умре, преди да реши. Тогава Селим получаваше престола по ред и закон, като най-възрастен от Османовия род.

След този ден султанът не проговори почти никому. Както всеки умиращ, султанът бе се отчуждил от сегашното, живееше повече в миналото си.

Най-жив бе останал в спомените му харемът — четирийсетте години, прекарани между четири стени. Виждаше дворчето със стрехите над него; те се доближаваха толкова, че едва се провиждаше небето. Четирийсет години… В тях стопи всичко: младата си сила, младата си воля, младия си ум.

„А синовете ти? — питаше се. — Няма ли харемът да превърне в изроди и тях? Кой може да бъде сигурен, че Селим ще живее само десетина години? Ами ако бъде половин столетие? Какво ще остане през това време от Мустафа, от Махмуд? Та сега ти избираш между Селимовия живот и живота на синовете си?“

Синове, синове… По-добре от всички сплетници в Топкапу Абдул Хамид знаеше, че не са му синове. Петдесет и повече години не доби дете въпреки стотиците си жени. Как стана тъй, че на петдесет и толкова години успя да стане баща? Чия кръв биеше зад тясното чело на Мустафа, чия мисъл гледаше през светлите му, студени, жестоки очи? Кой бе претворен в детството на Махмуд — дете със старешки затворено лице, умно и хитро дори в игрите си? Някой от ония недоскопени евнуси (чувал беше, че в харема са не един и двама), някой от готвашките слуги или пейкове? Важното е, че една от жените му бе решила да роди, за да стане султанка. Все пак — утешаваше се — поне тя, майката, е била по-умна от другите, за да посмее.

Е, тогава, не беше ли Селим повече негов син от тия двамата? Не е ли тъкмо Селим Османово семе? Кой знае, кой знае — размисляше отново — колко жени преди неговата са родили деца на бездетни султани. Кой знае преди колко века е пресъхнала Османовата кръв. Кой знае кой е прав: великият везир, муфтията или Хадидже. Кое е правда и кое…

Влезе пейкът с яденето. Абдул Хамид спеше, тежко отпуснат върху четирите атлазени възглавници.

— Султанъм — пошепна, да го събуди (по обед трябваше да пие илач). — Султанъм — повтори тихо. И трети път — диво, уплашено, защото като куче усещаше, че вече няма господар: — Султанъм!

Абдул Хамид хан беше мъртъв.

Тези три месеца (между вестта за падането на Оджак и началото на пролетта) бяха преминали за Селим като тригодишен сън. Напразно си викаше, че преди всичко трябва да стигне до трона с ума си — това се е случвало на малцина османски владетели. Но да чакаш с ума си смъртта е непосилно мъчно.

С часове седеше над разтворена книга и не виждаше редовете ѝ; с нощи лежеше без сън. Слухтеше, а нерядко му се счуваха притаени стъпки. Джелатите! — мислеше си и скачаше от леглото. Тишина. „Спокойно, Селим, всички спят, и джелатите.“ Тогава го налиташе друг страх: щом чува стъпки и гласове, а ги нямаше, ще рече, започнал е да губи разсъдък! Така осъмваше — вслушан в собствените си мисли — дали бяха в ред; загледан в пръстите си — не трепереха ли. А на сутринта идеше Юсуф ага, кехаята на майка му, и му обаждаше кой бил вчера при султана и какво му говорил. Златото на Хадидже можеше да купи и повече от евтините сплетни на сарая.

Селим се мъчеше да застане на мястото на чичо си, да разсъждава като него. Дълго прекарваше в чуждата кожа и я оставяше с умора: нищо не носеше тази игра. Как да отгатнеш всяко движение на чужда душа, да пресметнеш силите, които я водят и разкъсват? Ако Абдул Хамид изобщо имаше душа.

Селим вече не поглеждаше дори писмата на френския крал, който съобщаваше за изборите на Съсловно събрание. Дразнеше го учтивият, лек език на тия писма. Но какво искаше всъщност? Искаше от един западен владетел да познава ужасите на източния двор. Сигурно за Людвик, като за всеки западняк, Ориентът бе в щастието на многоженството и изяществото на мавританското строителство, в плясъка на безброй водоскоци и вечната зеленина на кипарисите, в мечтаното покорство на народа и мечтаното всесилие на султаните. Можеше ли някой вън от Топкапу да почувствува нищетата на един османски принц, затворен като животно, сам и обречен?

Часове, нощи и дни. И отново… Цяла вечност. Какви трябва да бъдат блаженствата на властта, за да изкупят месеците в очакване на палача?

Минаваше обяд. Едва се насили да изяде няколко шепи пилаф. Само понеже Хадидже султан бе заръчала на евнуха да не излиза от стаичката му, докато не го види, че яде. Безсъницата и неохотата бяха го стопили съвсем.

Преглъщаше с болка, сякаш търлото му бе стеснено. „Дали няма отрова в яденето?“ — помисли и се надсмя над себе си: „Ето докъде водят гяурските книги… В тях има отровени или пронизани принцове. У нас ги удушват, за да не изтича свещената им кръв. Всяка страна си има обичай и нашият не е чак толкова лош: поне не те е страх от пилафа. Стига да ти се яде.“

Тъкмо върна сребърното блюдо, когато долови необичаен за това време на деня шум. Някой беше отворил голямата врата на харема, в дворчето бяха нахълтали хора, чуваше приглушените им гласове, звън и глъчка. Изправи се, по-бял от восък.

„Все пак дойдоха!… Не се размина.“

Всичко стана за миг: някакъв женски писък. „Не! Не давам!“ Нима беше майка му, можеше ли да бъде неин този рев на ранен звяр? И откъде се е взела?

Почти не дишаше. По дяволите древните мъдреци! Да умреш все пак не беше леко. Тогава чу друг един глас, мъжки:

— Бъди спокойна, валиде султан!

Валиде султан, владетелката майка… Хадидже бе станала майка на султан!

Сега не намери сили да остане прав, залитна. Подхвана го пейкът:

— Вода искаш ли, султанъм?

Султанъм!… Нима е вярно? Съвзе се, вдигна глава. Ръцете на пейка паднаха от раменете му и онзи застана смутен, като че извършил светотатство — беше допрял султана, халифа на Мохамед.

Вратата зяпна. Нахлу нетърпима светлина на пролетно пладне. Хора, цветове, звуци; светът живееше отново!

Изстъпи капуджибашията. Поклони се, колко ниско. Защо толкова ниско?

— Ще благоволи ли султанъм да премине в покоите си?

Едва пристъпи, излезе в дворчето. Нямаше дворче, а стена, гъста стена от лица и ръце, стотици очи и уста. Всичко играеше пред погледа му — чинеше ли му се, или хората наистина се движеха и блъскаха? Но щом излезе, замръзнаха: пред тях стоеше повелителят на правоверните.

Веднага между капуджиите се отвори пътека към портата на харема. И Селим тръгна. Пристъпваше с величие — така поне се стори на хората, — пък той просто не усещаше нозете си свои.

Вече приближаваше вратата, крачките му го носеха все по-бързо: ето, отворен е кафезът, ето, доживя да излезе на воля! Забърза и изведнъж я видя. Позна я, макар да беше прибулена, би я познал между всички прибулени жени. Хадидже султан — валиде султан — по-бяла от яшмака си, притисната до зида, още няма от ужас. Почувствува: имало е някой, който повече от него е треперил за живота му. Разбра го по погледа ѝ, все още неизбистрен.

Заля го жалост заради това, че тя, крехката, изнежената, само тя никога и за нищо не би го дала, не го даде дори когато повярва, че в харема нахълтват палачите; беше се хвърлила като вълчица да спечели с кръвта си още един миг живот за своя син. Спря. Човешката стена пред майка му се пропука и те застанаха очи в очи — пред очите на всички.

Сега да имаше една дума — голяма, топла и нежна, една милувка да имаше, някакъв израз на безкрайна почит и благодарност — за да ѝ ги даде тук пред всички, да ѝ заплати и я награди.

Сети се. Така правеха там, където и жените бяха хора, където ги почитаха и възпяваха.

Пристъпи. Взе ръката ѝ. Вдигна я бавно и я целуна. Неспокоен шепот — дворчето плискаше вълни на недоумение. Стотици езици цъкаха, като че безброй ездачи подкарват конете си. Смаяни бяха хората, смаяни и объркани — пред толкова мъже един мъж бе показал почит към жена!

А Селим вече прекрачваше позлатения праг на харема. Леко вървеше той по едрите плочи, макар че не знаеше дали вляво или вдясно трябва да завие — не познаваше нищо извън харема. Но не бе ли най-важното, че вече е вън от харема?

Не по-малко от петдесет крачки подире му остана свитата — на турчина винаги му трябва време да се окопити, а тези бяха съвсем замаяни.

Така влезе в живота Селим хан III.

IV

Три дни след като напусна харема, Селим хан щеше да опаше меча на Пророка. Нямаше в целия Изток празник, равен по важност с приемането на халифата. За този празник се готви цял Стамбул два дни и две нощи.

Колко пъти през деня преди тържеството новият султан трябваше да навлича празничната шуба, съшита от корав като дъска бял кумаш, за да я нагодят по ръста му! И все беше прекалено широка.

Вечерта преди възшествието Селим бе сам в одаята си. Мъчеше се да чете. През годините в харема си даде дума да не изоставя науките дори ако стане султан. Сега неприятно се изненада, че мъчно прониква в прочетеното, сякаш със затвора бе изчезнала спокойната му съсредоточеност. Затова се зарадва, когато му известиха за посещението на главния ковчежник. Ето, ще започне да управлява! От света на отвлечената мисъл навлизаше в света на действието.

Баш дефтердарят се удиви, че новият султан го посреща прав, сключил ръце зад гърба. Селим закрачи из одаята, облечен в лек, тъмен халат, с малка чалма, без накити. „На софта прилича“ — помисли ковчежникът.

— Какво има, дефтердар ефенди? — Обръщението беше просто.

— За джулюс-бакшиша дойдох, султанъм, да трае властта ти до края на света!

— Иншаллах! — отговори небрежно. — Все още ли съществува джулюс-бакшиш? Нали султанът е плащал почерпка на еничарите по времето на Мехмед и Сюлейман хан?

Дефтердарят не отговори веднага — глътна си езика. Кой казваше, дето младият падишах бил страшно учен? Може ли да не знае тогава, че всеки султан — много отпреди Мехмед Завоевателя, та до днес — в деня на своето възшествие даваше бакшиш на галениците си. Че тъкмо Мехмед Завоевателя, най-страшният от всички султани, бе се опитал да им го откаже, но е трябвало позорно да отстъпи?

— Джулюс-бакшишът е неотменим закон на Османовия двор, султанъм — проговори сановникът.

— Добре, щом е закон. Въпреки че бих предпочел да раздавам бакшиш за победи.

— То е отделно, султанъм, от плячката.

— Е, няма как, раздайте им!

Вече се готвеше да премине в другата одая. И този разговор не беше от очакваните.

— Прости, султанъм, тъкмо там е мъчнотията.

— В кое? — извърна се от вратата.

— Обичайният джулюс-бакшиш е триста хиляди пъти по хиляда акчета. В хазната има около петстотин хиляди гроша. Едва ще стигнат за тържеството, а за бакшиша няма откъде.

— Много просто тогава. Никой не може да даде онова, което няма. Нека бъде едно възшествие без бакшиш. Не държа на приветствията на еничарството.

— Но то държи на това, прости, султанъм. Бих искал да говориш с везирите ли, с мюфтията ли, те по-добре ще ти докажат колко опасно е да не се раздаде джулюс-бакшишът.

— Опасно? — Високите извити вежди се извиха още. — Не биха ли разбрали войниците ми затрудненията на държавата? Не биха ли почувствували колко е недостойно да бъде заплащана човешката радост?

Е, това вече бе непосилно за разсъдъка на велможата! Възможно ли е един султан да говори срещу реда на Османовия дом? И какви бяха тия големи думи, които сякаш притискаха към земята ковчежника?

— Аз само мога да предам на великия си повелител опита на предците му, друго не мога. Има данък, султанъм, така се и нарича: данък за възшествие. Раята го плаща. Но ще го плати към края на годината. А бакшиш трябва да раздадем утре. Аз казвам, султанъм, да направим заем от евреите и гърците. Ако заложим откупа за солниците или откупа за рудниците, ще дадат.

— Прекрасно! Но нали идната година на хазната ще ѝ трябва и приходът от солниците, и приходът от рудниците?

— Каква идна година, султанъм? Та те са заложени за трийсет години напред?

Този разговор не излизаше из ума на Селим хан и на другата заран, когато пейковете влязоха да го облекат за тържеството. Бе слушал от мълвата, която се провираше през ключалките и под праговете на харема, че делата на империята не блестят с благополучие. Но това, което долови пред възшествието си, бе безкрайно по-лошо.

Ще рече, паричните дела на държавата бяха окаяни. За трийсет години напред били разпродадени или заложени приходите ѝ. Какво чудо трябваше да стане, за да я задържи на повърхността през тези трийсет години?

Пейковете стояха като истукани и чакаха падишаха да го пременят. А Селим сновеше помръкнал и унесен. Колко малко приличаше всичко на мечтите му за власт! Нима паричните неуредици щяха да бъдат камъкът, който не ще отмести от пътя си? Какво може да постигне и най-съвършеният владетел без пари? Трябваше да има, няма изход!

Спря, вдигна ръце. За миг няколко десетки сръчни пръсти смъкнаха халата и нахлузиха на султановите рамене шуба — снежнобяла, подплатена с тънък хермелин. Прилоша му (какъвто беше слаб и малокръвен), щом помисли, че ще върви под яркото слънце в кожена шуба. Това е, преди четири века османските султани — полувойници, полуовчари — са носили кожуси. И затуй, докато свят светува, празничната дреха на турския владетел трябва да остане кожухът.

Единият пейк закопча чак до брадата елмазените копчета на тежката като чугун дреха. На Селим се стори, че е влязъл в хамам. Други двама сложиха на главата му плитка памуклия шапка, прилична на тиква с изпъкнали резени. А около нея се заловиха да диплят чалмата — дванайсет аршина свилено платно, прозирно като паяжина.

Може половин час да си играха с чалмата. На края пъргав пейк подреди върху кадифена възглавница десетина украсени игли. Една трябваше да избере падишахът, за да я забодат на чалмата му, та камъните ѝ да чупят слънцето и да хвърлят блясък върху султановото чело.

Селим расна в харема, бе видял немалко накити. Но десетте игли върху черното кадифе така взимаха очите, че му се зави свят. „Това не е красота — разсъждаваше ученикът на мъдреците, — не е красота, а разточително великолепие.“ Колко ли струваше такава игла? Десетки, стотици хиляди?

„Как всичко почвам да обръщам в пари! — помисли си. — Казват, щом някой много говорел за пари, означавало, че никак ги няма.“

Протегна предпазливо пръсти; струваше му се, че целият този огън и искри ще го опарят. Взе напосоки един накит и го прибоде над челото си — розова клонка от елмази, а над нея половин аршин дълга китка пера. И бързо се упъти към вратата.

Широките дворове на Топкапу бръмчеха като кошер; всички първенци на великата империя трябваше да се съберат в първия двор на сарая. Оттам, подредени по някакъв вековен ред, щяха да се упътят към гробницата Еюб — на хълма над Златния рог, където се пази сабята на Пророка. Долу, под нея, на скелята Еюб трябваше да се строи бляскавото шествие, за да посрещне султана. А султанът се отправяше за Еюб по вода.

Докато върволицата се източи през тесните, криви улици, задръстени от хилядна тълпа, Селим хан — както се полага — чакаше знак в градината на Топкапу, току над залива. С него бяха най-близките му придворни. Само те седнаха във варакосаната, украсена с цветя ладия, на чийто нос застана Селим хан III.

Дълги години шехзаде Селим бе черпил мъдрост от книгите, убедил се беше, че всяка власт и величие са преходни. Но сега, когато се озова на носа на празничната ладия, тласкана от три чифта позлатени весла по огледалните води на Златния рог, когато чу несвестните възгласи и приветствия на стамбулската тълпа, скупчена по огънатите брегове на залива, когато приближи скелята Еюб и съгледа хилядната си, сияеща в сърма и скъпоценности свита да го чака, покорна на волята му, а той обгърна с един само поглед водата, върху която се полюшваха безброй лалета и зюмбюли, стръмните склонове на Пера и Стария град с джамиите и къщите им, с кипарисите и младите им лози, а над всичко това пролетното, ярко и прозрачно небе — тези няколко къси мига Селим не би дал за всичката мъдрост на вековете. За нищо не би дал върховния час, в който се почувствува господар на велика империя, млад, пълен с надежди, обичан и приветствуван господар.

„Разбирам — прекоси ума му — защо към размисъл прибягват най-вече затворниците, угнетените, недоволните. Би ли могъл човек в такъв миг да търси някакъв скрит смисъл на живота?“

Ладията се удари леко о диреците на скелята и султанът изкачи двайсетте застлани стъпала. На скелята го заля вълна от викове и възторг и докато слагаше крак в стремето, за да яхне белия си жребец, на Селим се стори, че ще припадне — зашеметили го бяха светлината и цветовете, щастието.

По улиците към Еюб конят му вървеше в проход от човешки тела. Искаше да види, да знае как изглежда поданикът му — човекът, комуто би желал да възвърне една отдавна загубена империя. А всички лица се размешиха в едно: потно, разкривено, брадясало и нечисто, увенчано с жалка гъжва и израсло над избеляло, кърпено фередже. Лице, което изразява не възторг, не любов, не надежда, а нещо диво. Може би алчност и любопитство. Дали човекът с такова лице много държеше да му бъде възвърната отдавна загубената империя?

Стигнали бяха Еюб.

Малката, проста гробница, прилепена към джамията, не можеше да побере и десет човека. В нея влязоха най-първите от първите. Все още на кон, Селим ги почака да се наредят.

Наближаваше великият миг. И принцът, който харесваше Русо, усети как сърцето му забива лудо, гърлото му се свива, а очите — позорно овлажняват: след един миг щеше да стане халиф и да замести Пророка на земята! Свещена ще бъде личността му, заповед — всяка негова дума.

Двайсетина крачки към халифата… Извървя ги с труд. Едва чуваше как мюфтията чете молитва, едва различаваше велможите, наредени около каменния ковчег на Завоевателя. Усети: нечии ръце обвиха кръста му и закопчаха златокования колан. Наведе очи — от лява страна, между коравите гънки на бялата шуба, висеше Мохамедовият меч. Дълъг и широк, леко извит, в безценна златна ножница.

Но мечът, самият меч, беше от просто желязо.

Вече халиф излезе Селим от Еюб, като халиф прие изблиците на народна любов и премина всред хилядната си свита дългия път до Топкапу. А капуджиите разхвърляха подире му дребни пари из дълбоки кошове.

Слънцето жареше. Върху сърмените, влажни от пот дрехи на големците полепна прах. Пред Високата порта султанът вече не мислеше ни за величието, ни за тленността му, искаше само да пие вода, да спи. Но нечия ръка внимателно спря белия жребец и Селим остана пред Портата, докато покрай него се източи безкрайното шествие и под свода влезе последният еничар.

Едва тогава падишахът прекрачи прага ѝ.

В първия двор отдясно бяха подредени първенците; поздрави ги с вдигната ръка. Отляво стояха еничарите — хиляди еничари. „Защо толкова еничари са тук — помисли, — нали сме във война? Война, за която не достига войска.“ Не попита. Знаеше вече какво ще му отговорят: редът е такъв. Изглежда, беше ред да се губят войните.

Продължи към Втората врата, само той — халифът и султан — можеше да я премине на кон. Беше близко, от нея го деляха няколко крачки. Изведнъж не чу, а усети с цялата си кожа някаква зловеща тишина, сякаш зад гърба му бе зинала пропаст. Всички чакаха, чакаха думите, утвърдени от вековния обичай. Дали наистина новият султан ще потъпче закона на дедите си? Нима е истина, че Селим не бил верен на вярата, клонял към гяурите?

Късо време — едва няколко мига на неизказано напрежение. Султанът бе прекрачил Ортакапия. Вече хиляди очи бяха се налели, вече не един вик пълзеше към гърлото, не една ръка посягаше към ножа.

Тогава Селим хан сви юзди, обърна коня от прага и каза уморено, но ясно:

— Дайте им всичко, заповядвам!

После, без да дочака приветствия и благодарност, подкара жребеца през портата.

Хората в първия двор отдъхнаха. Слава на бога, бяха се излъгали! Бяха надценили Селим III.

И той се беше надценил. Сега долавяше някаква нетърпима празнина. Не като онази, преди малко, не наоколо си. По-страшна — отвътре. Бе загубил вяра в себе си. Пожертвува я. От страх.

Селим хан се опита да си я върне още същата вечер. Седеше в кьошка до своите покои, когато му донесоха приветствието на Дивана. Ако новият султан смяташе да задържи стария Диван, трябваше да напише с ръката си обичайните думи: „Ха да ви видя сега!“ Ако ли не, задържаше посланието и след ден-два назначаваше други хора, а върху ферманите за тяхното назначение пък пишеше: „Ха да ви видя сега!“

Взе дългия свитък, но не го разви. Знаеше какво има вътре. Бе го чел у всички летописци.

Капуджията дълго чака — не му казаха дали ще върне посланието, или е свободен. Стоеше пред вратата на кьошка и си мислеше, че е време за вечеря, а той ще я изпусне. Чакаха и първенците в Дивана, макар изглежда напусто. Колко му трябваше на султана за две-три къси думи? Но не се разотиваха, понеже, докато седяха на Дивана, все още имаха надежда.

Слънцето отдавна се спусна зад морето, водите потъмняха, откъм брега задуха тънък ветрец с дъх на катран, помия, риба и човешка смрад. Едва тогава, сякаш стреснат, че изпуска последната светлина на деня, Селим хан извади дивита, разгърна само горния неизписан ъгъл на свитъка и надраска с неспокойна ръка:

„Страната загива, още малко, и вече не ще може да бъде спасена. Всяко отлагане е непоправима загуба. Лошото разходване и разсипията на държавните средства са общоизвестна истина. Крадат и грабят всички — от първия до последния сановник. Говори с мюфтията и велможите, да бъде сложен край на всички злоупотреби! Не забравяйте, че всички вас ползува тази империя!

Искам да ми бъде казана истината — цялата истина!“

Същата вечер отбелязаха впечатленията си от паметния ден мнозина чужденци — на чужденците бе отредено нарочно място в тържеството. И всеки от тези писачи се стараеше не само да опише виденото, но и да пророкува — хората бързо забравят несбъднатите пророчества, а онези, които се сбъднат, винаги ти носят слава: „Той успя да прозре бъдещето — казват за такъв човек, — улови в зачатък още неродените му черти.“

Най-цветисто, но и най-смътно изрисува образа на Селим през този тържествен ден французинът: „Лицето му — писа той, — изящно, скромно и сдържано, изразяваше с величествената си хармония реда, който владее в неговите мисли. Мъдростта му е преждевременна. Замислено чело, обикновено сведен поглед, който крие размисъла си зад дълги мигли, орлов нос, като този на Осман, замечтани устни, които едва се откриват през вълните на черната, добре гледана брада, страни, оцветени от богата, но спокойна кръв, малко жълтеникави под топлия си цвят и осеяни с белези от шарка. Попрегърбен, повече пригоден за молитва и съвещания, отколкото за езда. Най-после: една сянка на вродена меланхолия, разляна като спомен или предчувствие за нещастията на империята и за собствените му страдания.

Така изглеждаше Селим III при първото му излизане от сарая, заобиколен от евнуси и везири, за да отиде в джамията Еюб.“

Немецът бе по-точен и предметен; не се спираше на дългите мигли, добре гледаната брада и меланхолията. С остри, равни букви той написа: „Новият владетел надраства държавниците си в таланти и замисли. Може би наистина ще стане реформатор. Но това изисква безусловно време, тъй като държавата му е в упадък повече от столетие. За съжаление въпреки стремежите си характерът му, казват, имал слаби черти: нерешителност и липса на енергия, на прозорливост, на издръжливост. Едва ли ще устои пред нечовешките трудности, които го очакват.“

А руснакът се изрази в един ред: „Тази империя ще падне — помнете ми думата.“

Селим не подозираше, че по това време разни наблюдатели бяха вещали като орисници далечната му съдба. Че се бяха постарали да свържат бъдещето на великата империя с бъдещето на един човек — новия султан. Но в прозорливите си предвиждания, в усилията си да отгатнат още прибуленото те забравяха, че не един човек — пък бил той султан и халиф — може да определи пътя на милиони хора, да ги удави във въртопа или ги изведе на тих бряг. Никой човек (дори и да няма меланхолия, да е решителен и проницателен, силен и упорит) няма сила за това. Защото законът на времето стои вън от човешката воля.

Онзи, който познава времето си (а то е ежедневието на безброй селяни, занаятчии, войници, майки, просяци, техният труд и мъка, стремеж и борба, мислите и мечтите им), онзи, който познава всичко това, би могъл да мине за човек на своето време. Да остави на страниците на историята името си: Осман Пазвантоглу ли, Кара Фейзи ли, или друго. Но и този човек ще е само мухата, кацнала на шапката на коларя, същата муха, която извикала: „Аз тегля колата!“

Меланхоличен или не, с предчувствия или без, Селим пожела да опознае времето си. „Искам да ми бъде казана истината — цялата истина!“ — бяха първите му думи на владетел. Най-после, след векове на притворство и прикрита развала, един турски султан искаше да узнае истината.

Всичко беше просто в турската държава: още другата заран Диванът разгласи на първенците всеки да изложел върху лист хартия истината и да я изпрател в Топкапу. Била ли е някога отваряна по-широко вратата на владетелски палат за истината? И пропускана ли е през така широко отворена врата по-малка, по-нищожна част от нея? — Думата на шепа велможи.

А нима нямаше в империята люде, които носеха истината в кръвта си, шепнеха я векове от ухо на ухо, предаваха я от баща на син, живееха с нея и умираха с нея, а някои — по-сърцати — я изкрещяваха в лицето на палача? Нима нямаше хора, що биха дали мило и драго, за да изкажат поне веднъж правдата пред онзи, който не знаеше как изглежда времето му? Имаше ги. Хората, на чиито плещи се крепеше някога мощта на омразната държава, на чийто гръб лежеха сега с двойна тежест слабостта и неуредиците ѝ. Тия хора искаха мир и ред, но не реда, който бе изцедил силата на дедите им, не мира, платен с кръвта на децата им.

Тия хора знаеха истината, познаваха своето време. Защо никой не попита тях? Нима Селим — мекият, благодушен, тъжен Селим, приятелят на мъдростта и новите повеи — мразеше тези безброй хора, желаеше техните страдания и нищета, замисляше гибелта им?

Селим не ги ненавиждаше. За него те просто не съществуваха.

V

Не би повярвал човек, че навън е лято, светъл ден. Нали хапусът нямаше ни прозорец, ни пролука, беше тъмно като в гроб. Само изпод прага се провираше тънък лъч, но на хората — защото от много дни седяха в тъмница — тоя лъч стигаше, за да се разпознават и поместят.

То много местене нямаше. Тежките пранги, заловени за китките и глезените им, едва можеше да помръдне охранен мъж, а тези тук не се крепяха от глад и страх, та все едно че прангите ги бяха приковали о земята.

Бяха към двайсет и пет души. Всякакви хора: два-трима българи от карнобатските села, петима цигани сливналии, десетина бегълци от войската (турци и най-вече арнаути) и на края котленците.

От котленците трима бяха чобани, прости хорица, а четвъртият — чорбаджия, Хаджи Власи. Пети беше попът, ама сега го нямаше. Разпитваха го горе, в конака на бостанджибашията. Котленците бяха дошли снощи, по тъмно, и ги хвърлиха в хапуса. Чорбаджията, който бе стар, но непатил човек, хич го нямаше. Още щом го докараха, стовари се наземи, ни усещаше, че му заковават пранги, ни отвори уста да хапне от просеника, дето му дадоха чаушите. Лежеше като мъртъв, а не беше мъртъв, защото от време на време тихо простенваше. Тогаз някой чобанин поставяше ръка във ведрото смрадлива вода и квасеше челото му. Колкото да се рече, че не оставят християнин човек да умре като куче.

Миналата вечер, кога го доведоха, завариха голяма разправия — караха се арнаутите бегълци, такава патардия вдигаха, та ти се чинеше, че не са десетина, а сто. Сега мируваха, съвсем се бяха омърлушили. Зер, разправяха, бостанджибашията рекъл: „На кол тия!“ Чобаните пък мърдаха неспокойно, нали вън изпитваха шопа по тяхната работа, може и на тях да идеше редът. Буца им се беше свила в гърлото; то човек паща и от тукашните сеймени, ама случи ли се да падне в ръцете на цариградския бостанджия или чауш — от това по-лошо като да няма! Затуй им поолекна, че някой поде приказка. От арнаутите беше, беглец.

— Вас пък за какво ви докараха бе, гяури!

И преди някой да му отговори, продължи:

— Щури хора сте, мама ви, хаира си не знаете! Стоите си дома, за аскер ви не търсят, пък мине не мине — натикате се в хапуса. Данъка не плащате, а?

— Затуй. — Отговори му един от карнобатските селяни. — За данъка. Ама, вярвай бога бе, ага: три жътви да жънем, пак нямаше откъде. Хаир, викаш…

— Всеки знае хала си, заключи арнаутинът. — Я нас гледай, от пет години не сме се прибирали. Отпърво в Белград седяхме, лошо ли ни беше! Сетне — направо в Маджарско. Къщата и жена си забравих. Хайде, аз барем си нямам деца. То може и да имам вече, тая жена няма празна да стои я.

Изсумтя злобно, сякаш го пощуряваше само мисълта за женската невярност.

— Аз съм си крив, аз! — Българинът като да не чу приказките на беглеца. — Вдигнаха се всички, селото цяло се вдигна, та — в Балкана. Към Граматиково. Аян има един там, Сейфулата. Пиле не давал да мине над неговите села. Та натам избягаха нашите. Пък ние артисахме. На ти сега!

— Хич не се пишмани бе!

Това беше един от циганите, тях бяха запрели за някаква кражба по панаира.

— Не пишмани се, че не си при Сейфулата. Наши дойдоха от Граматиково, пропищели, казват, селата тамка. И много рая побягнала оттатък Балкана, къде Шуменско чак. Шуменският аян по̀ се търпял.

— Хе! — засмя се арнаутинът. — Както сте я подкарали, ще опрете до Влашко. Все то. Ако от едно не пищиш, от друго ще е. Я от аян, я от побирчии. Башка от кърджалиите, що им викат.

— На кои викат кърджалии? — поиска да разбере селянинът.

— Към вас такова още ли няма бе? Ама вярно ли? Гледай бе! — сбута беглеца до него. — Тия още не са чули за кърджалиите. Ех, и ние се бяхме наканили тях да търсим! Кара Фейзи търсехме, при него било — не ти е работа! А взехме, че се натикахме на бостанджибашията… Пак идат, чуваш ли?

Наистина отвън слизаха тежко по стъпалата, сякаш носеха нещо. Някой жално хленчеше, та чак хлипаше, а ония го псуваха с дебели, спокойни гласове. Отключиха (бяха двама чауши) — носеха попа.

— Полечка, агалар — нареждаше котленският поп, — само не ме тръшкайте силно, ни кокал, ни кожа ми остана. Ох, майчице, ей туканка ме турете, на сламата! Мръднете, братя, сторете място, заради ваш грях пострадах!

Чаушите го отпуснаха на сламата. Попът изстена високо.

— Обърнете ме на една страна, братя! — рече. — Не мога да лежа по гръб.

Чобаните се засуетиха около него. Сега не беше като с чорбаджи Хаджи Власи — от сърце го правеха: подпъхнаха под попа кожух, сгънат от четири, да е меко на стръсканите му кокали, наквасиха главата и дланите му. А чаушите се повъртяха, пък тръгнаха да излизат. Единият се обърна от вратата и подметна:

— Не охкай, папас, стига си нареждал! Берекет версин викай, дето не те обесихме. Сега ко̀ла ще чакаш. Тоя видиш ли го, Мемиша? Голям усталък има, не ще усетиш кога ти вкара кола в задника. С очите си съм гледал: набие някого, а онзи три дни рита, че и повече.

И чаушът залости вратата. Слушаха го как изкачва стъпалата. Мълчеха. Тръпки ги бяха побили.

— Попе — тихо попита един чобанин, — много ли бой изяде?

— Много ами.

Да му се чудиш, шепа душа имаше този поп Стойко, ама под ноктите ли я криеше, къде ли — не беше минало много, откакто го пуснаха чаушите, а вече се разприказва. Съвзе се.

— Пази боже от бостанджийско биене немилостиво! Ама право вика чаушът, нали въжето отървах, берекет версин.

— Кажи де! Какво те питаха?

На чобаните се щеше да подразберат дали нещо не ги е наковладил.

— Ще кажа, малко да ми дойде душа…

Разшава се, изохка и притихна. Проговори след време:

— Заведоха ме при бостанджибаши, а той ме пита: „Кой продаде овцете?“ „Ислям ага ги продаде, викам, а ги купи хаджи Власи.“ Хаджи Власи дойде ли на себе си? — досети се.

— Не е. Дамлясал е още.

— Така по-добре. Иначе и него бой чака. Та молете се, братя, тая нощ агата да сънува хубав сън.

На чобаните стана съвестно, за права бога е изял боя старият човек. Знаеха те: нямаше вина поп Стойко, попарата надробиха други — касапбашията и Хаджи Власи. Те бяха изиграли хазната.

— Много си изпатил, попе — рече виновно единият. — Дано ти е за последно!

— Последно ще бъде, ако съберем някак пари или обадим на нашите да пратят. Само за пари е всичкото. Ако хлъзнем по стотина гроша на агите при Сербестзаде, може да ни измолят. А Сербестзаде ще ни пусне, щом му платим глобата — хиляда и петстотин гроша иска.

— Много са — замислено издума по-старият чобанин. Много. Нали затуй веднага не склоних. Дадеш ли ги без бой, ще рекат, че са ти потекли из ръкава, и ще поискат двойно. А така, като те побият ден-два, ще разберат: нямаш пари. Може и с по-малко да се отървеш.

— Право. Ама сега да не вземат пък нас да бъхтят? Чобанинът вече не мислеше за попа, а за своя гръб.

— Знам ли. Ще изтърпиш и ти, брате! Каквото и да е, минава. Ей мене: преди половин час душата ми се беше свършила, пък на̀, свестих се. Ако се измъкнем, съвсем ще забравим.

Тишина. Само от време на време изпъшкваше попът, а чорбаджията хленчеше в унеса си.

Вече към обяд чаушите влязоха отново и без да рекат дума, подхванаха под мишница едного арнаутина. Този, който викаше, че имал жена и искал да бяга при Кара Фейзи. Беглецът сякаш усети накъде отива тя, взе да крещи и да се тегли като вол, който карат на салхана. Още един трябваше да дойде, та му надвиха трима. Нейсе, извлякоха го някак си, а младият чауш пак се ухили на попа:

— Ще дойде и твоят ред, папас, само поп на кол още не съм виждал.

Като излязоха, в хапуса стана необичайно тихо. Дори хаджията, ако да бяха го сритали в суматохата, вече не стенеше. А на бегълците досущ се взе умът — притискаха се един о друг в тъмното, с широко облещени очи, залепнаха за зида, да можеше, в земята биха се сврели.

И изведнъж откъм двора се чу страшен, нечовешки вой. Беглецът продължаваше и продължаваше да крещи, сякаш болките удвояваха силата му. Дълго крещя така, а този вик проникваше до костите на запрените и смразяваше кръвта им. Поп Стойко дори го втресе, догади му се. Господи, как щеше да се изтърпи!

Привечер виковете постихнаха, арнаутинът беше прегракнал. Само го чуваха как жално вика майка си и плаче с глас. Това като че беше по-страшно и от крясъците, късаше ти сърцето. По едно време замлъкна — сякаш, да събере последна сила — и напопържа с пълен глас султана и аллаха. Сега вече нямаше как да го не промушат. Навярно това си търсеше. Когато те набият на кол, умирачката ти се струва благодат божия.

Наистина чуха се чаушите, сетне пак — беглецът: задавено хъркане, също като че колят добитък. И всичко утихна.

Поп Стойко си отдъхна. Опита да се обърне на друга страна. Откакто се замъчи арнаутинът, не бе помръднал, изтръпна целият. Затвори очи, за да тури ред в обърканите си мисли, зер утре пак трябваше да отговаря. А всичко беше станало на каша в главата му от мъки, от болка и страх.

Вчера май бостанджибаши бе наредил да им отсекат главите, отзаран поведоха Стойко да го бесят, а бостанджията вече два пъти викаше: „На кол, папас!“ Каква ли щеше да бъде смъртта му?

„Давай си сърце, попе! — мислеше си. — Един и два пъти ли са те подкарвали на смърт, а още си жив, тъй ли? Каквото е писано, то и ще стане. А туй, дето бой яде, нищо… Току-виж, отървал си пет-шестстотин гроша заради боя.

Ще ме пуснат, ами — утешаваше се, защото взе да му се приспива. — Ако ме не пуснат, пара не ще получат, защо им е да ме бесят? Ще рече, пазарлък е цялата работа, и боят, и попържните. Утрая ли, аз ще съм на кяр, ако ли не — пак аз. Ще се отърва на края. Само без мъки някак да можеше…“

И поп Стойко заспа кротко. Само сегиз-тогиз, кога се обърнеше насън, тихичко изохкваше.

След пет дни пуснаха попа. Няколко от арнаутите бяха набити на кол до този ден, а ония, които останаха, седяха ни живи ни мъртви. Не хапваха, повън не ходеха, клечаха си до зида. Навремени подсмъркваше по някой или въздишаше отдън душа.

Циганите пуснаха преди попа, по двайсетина им удариха, с това се откопчиха, макар да вдигнаха врява като за петстотин тояги. Такава е циганската работа, ти го биеш, а той благославя ръчицата ти, моли се за здравето на майка ти и татко ти и за късмета на децата ти, докато не ти даде сърце да го биеш повече. Затуй се отървават леко циганите.

Виж, на българите от карнобатските села и по стотина може да им се падна. Потъркаляха се след туй ден-два в хапуса, да им се съберат кокалите, и си поеха за село. Ама тъй, както се стори на попа, пак нямаха хабер да платят данък. По̀ му се вярваше да уловят гората, дошъл им бе умът.

Попа пуснаха да си върви в Котел и да донесе хилядо и петстотин гроша, да откупи себе си и Хаджи Власи. По-долу не се спазари със Сербестзаде, а̀ко да изтрая целия бой. Отделно трябваше да донесе на агите по сто гроша, загдето уж го били измолили от бостанджибаши.

„Много пари, ей, много! — тюхкаше се поп Стойко, като прашеше към Котел. — Още колко борч трябва да сторя, та да се спася! Такава е нашата, накъдето и да мръднеш, каквото и да захванеш, все повече затъваш, няма оправия. Нейсе, поп Стойко, що са дни, напред са.“

Котел вече се провиждаше зад чуки и дървета. Наближи съвсем, вече и хора се мяркаха край реката. Един от тях заряза бостана, който наливаше, изкачи се на пътя:

— Бре, ти ли си, дядо попе? Мигар си жив, а? Пък ние си викахме: царство му небесно на поп Стойко, този път няма да го изпуснат душманите.

— Жив съм — отвърна кратко.

Както и други път, домъчня му, че човек тъй лесно прежалва ближния си.

VI

Един майски ден Селим хан нареди да му донесат ключа от султанското съкровище. Хазнарят донесе ключа и султанът се упъти към онази част от Топкапу, където още не бе ходил — западната част. Хазната беше по-голяма от султановите покои, висока, каменна, без прозорци, с оловни кубета. Вратата ѝ — цялата желязна, с огромна, тежка ключалка. Пред нея спря Селим, докато хазнарят разчупи восъка и пъхна две оки тежкия ключ. Вратата тежко поддаде, от отвора ѝ лъхна хлад и мрак. Падишахът даде знак на хората си да го чакат тук.

Една приказка има за четирийсетте разбойници и Али баба, за една приказна пещера, огряна от блясъка на купчини злато, елмаз и рубини. На Селим се стори, че сам е Али баба.

Остри лъчи падаха през прозорчетата на покрива, та мракът вътре изглеждаше по-гъст. Из него се отразяваше друга светлина, що идеше отдолу: светеше златото, камъните.

По стените гъсто, като в сарашки дюкян, бяха накачени златоковани конски такъми с вградени елмази и бисер. Над тях, по-високо, висеше оръжие — какво оръжие! Саби, ками, мечове, ятагани в ножници от чисто злато, със златни дръжки, покрити с камъни, оръжие не за работа, а за салтанат. На отсрещната стена (на Селим тя се видя далеко, сякаш отвъд някой мегдан) върху лавици бяха натрупани златоткани платове — индуски, китайски, венециански, лионски, генуезки. Стотици аршини блестяща, пъстра тъкан. Околовръст, край всички стени, имаше неширок тезгях, а върху му бяха стоварени, като круши или грозде, купища скъпоценности — накитите на султана. Несметно богатство… А защото околовръстният тезгях, изглежда, е бил задръстен, бяха сложили маси и всред хазната — от единия до другия ѝ край. Пак такива купища злато и камъни, изработени в безкрайно красиви цветя или листа, затрупваха тези маси. Но върху тях имаше и друго, нечии отдавнашни подаръци за султана: книги, карти на света.

Досега Селим бе стоял в сянката, смазан от тежестта на толкова великолепие. Сигурно си мислеше, че всеки елмаз, всяка златокована кама и хамут означават нещо — това, че през едно вече забравено време владетелите на земята са търсели приятелство с османците, че са отрупвали султаните им с дарове на почит. С дарове на страх. От всички краища са текли към Стамбул несметни богатства, за да откупят година мир, помощ или съюз. Къде го онова време!

Странно изглеждаше султанът и халиф, залутан между спомена за угасналата турска слава: призрачно се изрязваше лицето му. Той, който години бе учил да презира земния блясък, сега тъгуваше за златни дарове, защото те биха му доказали могъществото на империята.

Пристъпи към една маса, зарови разсеяно пръсти в хладните купчини. Усети как камъните драскат дланта му… Дотам се стигна: да разпродава остатъците от османското величие на сарафи и лихвари в Пера, за да събере пари за войската си…

Но какво е това? — Нещо прикова погледа му: голяма топка, носена от позлатени скоби, прободена с ос. Прекара ръка по гладката ѝ прашасала повърхност. Под праха се показаха рисунки — сини, жълти, кафени. Придърпа край от някаква хермелинова наметка, избърса цялото кълбо. То май трябва да беше Земята…

Забрави за всичко — ученикът Селим се захласна в невижданата чудесия. Върху една топка да събереш цялата земя! Потърси своята държава, османската. Позна я по трите морета и проливите помежду им; не беше съвсем неговата — по-голяма. Може би някой крал е подарил тази топка на дедите му, когато империята още не е била намаляла.

Стана му страшно: стори му се за миг, че вижда някой от внуците си надвесен над едно кълбо. И на онова кълбо намира съвсем малка държава, свита край Пролива в Анадола — на една престилка земя. „Не може да бъде — помисли, — невъзможно е! Та това е империята на Сюлейман Великолепни!“ „А защо не? — противоречеше си сам. — Преди нея тук е била империята на Александър Велики и Юстиниан Велики. По-могъщи от Сюлеймановата, по-стари. Сега ги няма. Нима когато някой от дедите ти е стоял над кълбото и драгоманинът му е показвал неговата земя (защото той самият не знаел да чете), му е минавало през ума, че днес ти, внукът, ще бъдеш султан на една орязана империя?“

Измъкна се набързо из хазната. Вън го чакаше свитата, припечена на слънце. Счини му се, че се връща от света на приказките, тъй жалко и бледо изглеждаше всичко навън.

— Хазнедар ефенди — рече, — опишете цялото ми съкровище. Златото и среброто изпратете да бъде насечено на пари. Камъните продайте. Също и тъканите. За всичко донесете в Дивана!

Тръгна си, но се досети.

— Едно голямо кълбо ще видите вътре: него оставете! Пренесете го в покоите ми!

Така пари бяха намерени. Поне за нов поход. Защото султанът съвсем не смяташе да преглътне Оджак. Преди всичко той сне Юсуф паша — великия везир, когото насмалко не убиха еничарите в София и Извор. Макар пашата да спечели не един бой с немците, а миналата година дори завзе Банат (за да го изтърве съвсем скоро), много сановници съветваха падишаха да се отървял от него — тъй щял да спечели войската, тя не обичала сераскера си.

Деня, преди да отпрати към Влахия новия садразам и сераскер, Селим му писа: „Какъв ще бъде изходът от тоя поход? Войниците, които държавата изпраща срещу врага, не са повече от сбирщина грабители, дето вършат по пътя всякакви безчинства и срамни действия. Това ли се нарича поход? Изчезнала е вярската ревност — мъчително е да го призная, но е истина. Хората, които са извършили завоеванията, навярно са били други. Но да забравим миналото. Решен съм да не прибера сабя в ножницата докато не отмъстим. Това, което сега ни трябва, е едно върховно напрежение. Нека оставим за други отдиха, сановете и почестите. Това, което искам, е разплата.

При възшествието си пожелах да застана сам начело на войската. Не ме оставиха да изпълня това — непристойно било, казаха ми. Ако погледнеш безгрижието, в което живеем, ще помислиш, че не сме във война. Да не забравяме, че ако се случи нещастие с империята, последиците няма да засегнат само моята личност. Злото ще бъде усетено от всички ви. Затова напрегнете всички сили! Недостойно е да бъдем опозорени от врага. Не бих могъл да застана пред света, без да се червя от срам.“

Думи, думи… Ако да имаха чаровната сила на заклинания, може би щяха да поведат към опит за победа разкапаната армия. Но дори Селим — колкото и отскоро да бе подал глава из затвора си, колкото и малко да знаеше за противоречивата истина на своето време, — дори Селим бе почнал да не вярва в силата на изящните, добре подредени или пламенни думи. Още по-малко вярваше в такава сила Хасан паша — новият сераскер. Той сгъна султановото писмо и го пусна в сандъка си. Споменът за бедите на Юсуф паша, изгнания сераскер, го съветваше да не излиза с войнолюбиви речи пред еничарите. Ако стигнеше здрав и читав до Влахия, пак беше нещо. А там вече каквото каже късметът му. На друго не се надяваше.

Дълги месеци нямаше новини от бойното поле. Враговете, изглежда, се дебнеха из равна Влахия и още не бяха се сблъскали. Диванът криеше, че почти всички кадии отговориха на султановите заповеди за нов набор с еднакви писма, сякаш ги бяха преписвали един от други: населението се е пръснало или е съвсем разорено и от казата могат да потеглят в поход сто и петдесет, двеста или триста души. Но султанът никога и не научи това. Не бивало да го тревожат преди пътуването му. Защото между многото си чудновато-смешни решения (от които съвсем малко преминаха в дела) Селим хан III бе взел още едно: да обходи сам държавата си.

Везирите го разубеждаваха с всички сили: не им се щеше падишахът да прозре нещата. Нали на дъното на всичко, което не бе за височайшите му очи, ще намери по някого от тях — от първите стълбове на държавата? Новият султан се оказа неумолим; правоверните трябвало да разберат — казваше той, — че имали владетел; че този владетел милеел за земята си и за доброто на всички мюсюлмани. Вече повече от три столетия простият народ не е виждал лицето на султаните си — чудно ли е тогаз, че не припознава никаква власт, че живее без ред и закон?

Нямаше как — велможите отстъпиха, пътуването на Селим хан бе назначено за края на юни. Само че никой не можеше да каже кои краища от обширната си земя ще обходи падишахът: в Сирия и Египет управляваха непокорни паши, същото беше в Епир, същото — в Шкодра, Белград вреше от еничарски метежи; в Софийско, Пазарджишко и Филибешко вилнееха кърджалии, отвъд Балкана се бяха закрепили няколко аяни и не пропускаха дори вестителите, изпращани от сераскера. Къде бе държавата, която искаше да обходи Селим хан?

Затова везирите разтакаха цялата работа, дано турят ред поне до Едирне — на един ден път от столицата, — макар и това да не беше лесно.

Тази вечер (когато поп Стойко от Котел лежеше пребит в карнобатския хапус и слушаше предсмъртните крясъци на беглеца-арнаутин) щеше да остане в спомена и на друг човек. На султана.

Пейкът дълго пристъпва от крак на крак пред Селимовите покои, защото привечер Селим хан не обичаше да го тревожат за нищо, седеше в кьошка над морето и се наслаждаваше на залеза. Най-сетне влезе. По студения блясък в очите на всесветлия разбра, че го е разсърдил. Почти шепнешком му повтори заръката на каймакам-паша: дошъл бил френският посланик.

Улисан в разправиите по похода и пътуването си, Селим бе забравил своя приятел — краля на Франция (два месеца вече нямаше вести от него). Хвърли сетен поглед върху сумрачния град, изпъстрен от безброй светлини.

— Ще бъда в арз-одаята — рече. — Нека доведат посланика!

Арз-одаята бе най-голямата в сарая. Тук султаните цели три века бяха приемали пратеници на чужди дворове и всякакви чужденци. Сега беше почти тъмна. Селим седна до едничкия ѝ прозорец и нареди да донесат свещи.

Френецът влезе почти веднага. Султанът забеляза, че нещо се е случило, нередно. Никога посланикът на Франция не би настоявал да го приемат в такова време, не би дошъл в такъв необичаен вид.

— Надявам се, че ми носите добри вести от височайшия ми приятел.

Въпреки умората на последните седмици Селим говореше безупречно чуждия език, запазваше безупречно онова спокойно величие, което бе възхитило французина още при първата им среща.

— Вече месеци нямам писмо от господаря ви, тези месеци бяха твърде тежки и за мене, та да отделя мисли за негово величество.

И защото чужденецът все още мълчеше, като да търсеше думи, търпеливо го подкани:

— Е?

— Страхувам се, че новините, които нося, едва ли ще зарадват ваше величество.

Посланикът се изрази твърде пряко, та това още по-ярко доказа на Селим, че нещо не е в ред, френецът владееше речта си, както арнаутски разбойник — ножа.

— Е? — повтори, без да ще, султанът.

— Ваше величество, във Франция има революция!

Тежките, описвани от същия този посланик мигли на Селим хан скриха погледа му; искаше да спечели време, за да претегли новината.

— Извинете, за мен все пак е чужд езикът ви. Революция, казвате… Никога не съм отличил докрай оттенъка на многото думи, които имате за… за неспокойното поведение на поданиците към властта: бунт, метеж, размирица, въстание, революция… В нашия език няма и половината думи за този род прояви. Макар в империята ми, за жалост, самите тези прояви да са широко разпространени. Впрочем какво точно се е случило в държавата на височайшия ми приятел?

Посланикът с труд сдържа раздразнението си. Той се беше втурнал тук със зле напудрена перука, за да съобщи едно огромно събитие. А султанът се правеше, че не го разбира. Дали само се правеше? „Боже, аз вече гледам всекиго като враг, наистина страшно остарях за няколко часа“ — помисли, защото си спомни какво му беше съобщил вестителят: самият крал на Франция задал същия въпрос: „Значи, бунт?“ „Не — трябвало да обясняват и нему, краля, чиято власт потъваше под нозете му — не бунт, а революция.“

— Моля да бъда простен, ваше величество — започна с насилено търпение, а то звучеше като подигравка; търпението, с което се обръщат към не особено схватлив ученик. — За да съм по-ясен, бих употребил примери.

Онзи ден, да кажем, на Балъкпазар имаше много хора. Това е тълпа. Тя прояви смут — крещеше срещу новия набор на войски за Влахия. Нейните прояви положително са били предхождани от брожение — от широкото недоволство поради новия набор. Бунт могат да бъдат назовани многобройните вълнения сред войските — еничарският бунт в София преди две години например. Въстания засега в империята, слава богу, няма. Затова пък твърде чести са метежите — действия на раята срещу изпратени чиновници и прочие. Вълненията във великата ви държава най-вече могат да бъдат означени като размирие — голямо и трайно размирие. Извинете за дългата ми реч, ваше величество, тя бе в полза на яснотата.

Селим не го прекъсна, макар също да почувствува раздразнение: тъкмо с примери от турската държава ли трябваше да си послужи чужденецът, за да изясни своите думи? Или искаше да каже, че не само делата на собствения му господар вървят зле? Сякаш султанът не знаеше, че държавата му е жертва именно на размирие?

— Благодаря ви за примерите — каза студено, — но те съвсем не ми говорят какво точно се е случило във Франция. Вие казахте: революция. За революция не чух пример.

— Примерът е тъкмо Франция. Революция е всичко, което споменах, взето заедно: брожението, смутът, бунтовете, въстанието. И още нещо: при революция част от тълпата знае определено какво иска, гони някаква цел. Тя повежда останалите, в името на тази цел, докато стигне до победа.

Свърши словесният двубой. Намеците, насмешката. Сега един срещу друг стояха двамина с еднакъв страх: какво ще последва?

— Коя е целта на революцията във Франция? — Устните на Селим бяха прибелели между тъмната, копринена брада.

— Мъчно може да се каже. Една революция започва с това, че налага на властта свои искания. Първото ѝ искане във Франция е било да се отдаде мнозинството в Генералните щати на третото съсловие. Кралят е бил принуден да го приеме, след като революционерите са превзели с бой Бастилията — най-голямото укрепление в столицата ни. Но от това, че третото съсловие вече има двойно повече гласове от аристокрация и духовенство, ще произлязат много събития. И никой не ще им попречи.

— Как никой? Все пак Франция има крал, а този крал — власт.

— Не, ваше величество. Властта във Франция вече е на революцията.

— И какво мислите, че ще поиска тя?

— Преди всичко да бъде съборено онова, което поставя прегради по пътя ѝ. Съсловията. Законите. Може би — сам кралят.

— Говорите абсурди! Такова нещо не е ставало!

— Ставало е, ваше величество. Революцията в Англия, да речем. Тя струва главата на един крал. И после, невинаги, което не се е случило, няма да се случи; пътят на историята не е затворен кръг.

— Та вие сам говорите като революционер!

— Тъкмо тази вечер може би крепостните подпалват замъка, в който са се родили дядо ми, баща ми и аз; може би тълпата разбива двореца ми в Париж. Мъчно бих съчувствувал на революционни идеи, нали?

— За какви идеи на революцията говорите, кои са те? Трябваше да сме ги знаяли, за да предотвратим опасността!

„Сме — рече си посланикът, — вече сме. Успя да разбере, че събитията засягат и него. Този жалък, объркан монарх!“

— Идеите на Просвещението, ваше величество — произнесе натъртено.

(Всички в Пера говореха, че Селим съчувствувал на Просвещението.)

— Мислите на Русо? Искате да кажете, че идеите на Русо са подхранили революцията във Франция.

— Да, ваше величество. Въпреки че мнозина ги подценяваха. Не и моят господар, у нас духовенството отдавна воюва с тия идеи.

— Защо тогава не ги е ограничило, заличило?

— Защото борбата срещу една идея създава само мъченици и апостоли. Може би грешката на всички нас е, че отстъпихме твърде късно…

— Не очаквах от вас подобно признание. Та вие все още сте слуга на френския крал!

— Аз дойдох, за да съобщя на негово величество, че напускам Константинопол. В страната ни ще бъде свикано скоро законодателно събрание. То ще изготви новите закони, ще назначи свои посланици при чуждите дворове. Защо да чакам да ме изхвърлят?

— То ще изработи новите закони!… — Султанът бе чул само това. — А кралят?

— Кралят ще ги подпише, ваше величество. Ако дотогава още подписва.

Селим хан беше застинал, Селим хан усещаше, че тази вечер се случва нещо необхватно. Трябваше му време да сложи ред в подплашените си мисли, да говори и се съветва.

— Надявам се, че негово величество ще остане с добри спомени от службата ми при Портата. И ако трябва да потегля със семейството си в изгнание, Османската империя не би ми отказала убежище.

— Разбира се. — Султанът го каза не съвсем убедено. (Дали почваше да се съобразява с промяната в нещата?) — Сбогом, господин графе. Поздравете краля на Франция и му пожелайте от мое име да понесе с достойнство изпитанията.

Чужденецът пое уморено навън. На вратата двама капуджии го уловиха за колана и преведоха през трите врати на Топкапу.

Пред Високата порта чакаше карета. Не се качи. „Ще се прибера на кон“ — каза и се метна върху жребеца на пажа си.

Искаше му се да поязди за последен път из стръмните, мръсни улички на Стария град. Години наред бе се оплаквал от неблагодарната си служба, от това, че в Константинопол нямало забавления за един изтънчен западняк. Сега изведнъж тези улички, чаршии и пазари му станаха скъпи. Защото из тях не крачеха санкюлоти, не кънтяха песни на разбунен народ.

Аристократът смътно чувствуваше, че се връща, за да изплати дълга, стара сметка.

Селим хан остана в арз-одаята, докато свещите започнаха да гаснат една подир друга всред причудливи струпеи восък. Преди да секне, всяка издигаше висок червен пламък; той трепереше — все по-кървав и по-димен — и на края угасваше в къси изблици — сякаш последните тръпки на умиращ.

Султанът седеше, вперил очи в светлинките: „Как страшна е всяка смърт — мислеше си, — дори на свещта! А ето, излиза, че започва да бере душа нещо голямо: един вековен ред. Колко ли пък страшна ще бъде тази смърт? Защо, защо е това? Нима няма общ език между един владетел и поданиците му? Какво не им стига?

Идеите на Русо захранили революцията — каза посланикът. Аз чета Русо, аз го обичам. «Човекът е роден свободен!…» Но нали онези, които са сринали Бастилията, не са били затворници. Всеки от тях е вършил каквото ще — работил е, печелил е, хранил се е. Защо внезапно са решили, че им е нужна друга някаква, особена Свобода?“

Беше останала една последна свещ. Селим не повика капуджиите да поставят нови. Не щеше да вижда хора наоколо си. За първи път му мина през ум, че може би не всички са доволни, че може би всеки в Топкапу, в Стамбул, в империята има тъмни и скрити желания, щѐ му се някаква особена свобода.

Тихо излезе на чардака пред арз-одаята. Премина с бързи стъпки двора, все тъй прекоси и покоите си. Стигна кьошка, където преди час бе съзерцавал залеза над морето — неповторимата красота на своята столица.

Небето бе вече съвсем черно, с редки, примигващи звезди. Под него друга тъма. Земя, море, град. С други светлини — на човешките домове. Край всяка от тях живееха хора и всеки от тях се стремеше към нещо. А той, султанът, не знаеше какво е то. Криеха го, докато някой ден не напреше докрай и не ги изтласкаше на улицата.

Бунт, метеж, въстание, революция… Кое щеше да преживее или да не преживее — свален от ударите му — Селим хан III?

VII

Вятърът свиреше в ушите и минаваше през ризата, нищо че бе лято, биеше челото и страните, играеше с гривата на коня. Вятърът сякаш те подемаше на големи, хладни криле и те носеше педя над земята. Толкова, колкото да усещаш гънките ѝ, а да не те тегли тя и забавя. Вече бе чул песни за себе си — черни песни редеше народът за черната му кръвнишка слава. Казваше се в тях, че не жалел никого, че грабел, убивал и намирал радост в това да граби и убива, никой не отгатна, че не в златото и кръвта е голямата, дивата му радост. А ето: в този вятър, в препускането, в безбрежната и безименна волност. Стихията на волността — най-великото, до което можа да се добере един робски син.

Тази нощ прехвърлиха Балкана. За първи път Кара Фейзи минаваше отвъд, в Подунавето. Силни аяни владееха там, държаха си казите с големи дружини и нямаха сметка друг да обира тяхната рая. Поиска той да се поразшета оттатък, за да покаже, че кърджалийският главатар е не по-малко от аянина. И повече може да е — защото ходи, където му хареса, а не тъпче около някакъв Ловеч или Севлиево да си варди къра.

Потръгна на Кара Фейзията отвъд. Като гръм от ясно небе падна дружината му върху ловечките села, до шушка изгори три-четири, награби се, сетне възви към Етрополския балкан и слезе в Златица.

Снощи видяха сметката на Златица. Без палеж размина този път — вече все по-често разминаваше без палеж. Хората бяха научили обичаите на Фейзията. Почит искаше: като паша да го посрещат, да развържат кесии, да отворят сами кошари и хамбари. Може и да не вземеше нищо — за какво е на кърджалията зърно или стадо? Но обичаше да вижда, че му се боят, че той им е господарят — не Селим хан или разни аяни.

Заранта потеглиха късно от Златица — кой махмурлия бил, кой се залежал при някоя циганка. Натовариха конете и поеха. Преди пладне трябваше да догонят вододела на планината, оттам е все надолу, довечер щяха да са към Пазарджик.

Стигнаха билото. Склоновете на Средна гора, обрасли в гъст букак, се спускаха заоблено, като хълбоци на гледано животно. Тук-там ливади прорязваха гората. Чудновати са ливадите на Средна гора — с часове път дълги, пък тесни, поръбени с букак, чиито клони почват от човешки бой нагоре. И макар да наближаваше краят на лятото, макар тревата да бе съвсем прегоряла, букакът си стоеше тъмнозелен.

Дълго стоя на билото главатарят, загледан надолу: на катове, на катове слизаше пред очите му Средна гора към Тракия. Първом по-ниските ѝ вериги — тъмни, кажи-речи, черни; сетне — предпланините ѝ — вече бледозелени, та синкави. А отвъд полето като стена се издигаше Доспат. Яркосиня, почти равна отгоре. И най-после, вдясно, съвсем далеко — Рила. Тъй висока, че не можеш да отличиш докъде стигат върховете ѝ и откъде започват облаците над тях — сребърносиви върхове и облаци.

Долу — в широкото, равно, богато поле — нямаше по-силен главатар от Кара Фейзи.

И така, както си стоеше, загледан към Тракия, притегна поводи, юрна надолу. Вятърът бодеше очите и ги караше да се присвиват (колко много хора вече трепереха пред тия тесни и остри, светли очи!). Ех, да можеше препуска тъй до края на света, да води подире си не четири-петстотин, а всичките хора по земята! Да прегази всичко, което не би му отстъпило само̀!

Ето го, слизаше от планината най-силният главатар из Тракия, слаковският ратай, брезнишкото дьонме — Кара Фейзията.

Замръкнаха край Саранбей. На една поляна разседлаха добичета, взеха да кладат огън. За всяка работа си имаше хора — без ред не е и при кърджалиите. Тези, на които не се падаше да вършат нищо, се натръшкаха — земята още грееше, сякаш опалена подница, — задрямаха до вечеря. Полегна настрани, все пак помежду им, и главатарят. Не беше проговорил, откакто спряха, сякаш още не опомнил се от препускането.

Един от мъжете, що се щураха около огъня, попита:

— Не ще ли наредиш кой да върви за овце до Саранбей! От Златица не взехмахме, далеко е, много път.

Вели да вземе двайсет души и да върви! — рече главатарят. — Ама да се не маят, че утре тръгваме рано.

Отново сложи длани зад тила си и се загледа в небето. Ако човек погледнеше главатаря, би казал, че той не вижда и не чува, унесло го е. Но както вълкът спи с половината си сън, чува със заспали уши и гледа с приклопени очи, така и Фейзи улавяше всяко движение на стотиците си хора.

— Главатарят рече да вървиш до Саранбей — чу. — Овце да докараш и едно-друго. Двайсет души вземи, рече. И да се не маете, че утре тръгваме рано.

Отговорът не дойде веднага, като че онзи събираше смелост и мислеше над всяка дума.

— Ибрахима да върви — каза най-сетне, — той да ги води.

— А бе какво приказваш бе? — Първият почна почти да шепне, но Фейзи чуваше и шепота. — Главатарят каза, думам ти. Трай и поемай!

— Няма да вървя, рекох! — Вели продължаваше не само високо, ненужно високо, но и натъртено. — Защо винаги Вели трябва да разплаква хорските майки? Хич да не е, два-трима ще пречукаме. Вели е още сит от Ловечко. Друг да върви, има мераклии за тая работа.

— Ти да не се наплаши нещо бе, яху? — обади се един от старата дружина (тъй се деляха те сега — от старата и от новата). Какво толкоз чак беше Ловечко? Бой като бой.

— Много свят затрихме в Ловечко, това беше. Не съм се изплашил, просто ми се не ще бе! Не може ли и мене нещо да се не ще?

— Мълчи бе! — зашепна и този от старите. — Наредил е главатарят, мълчи! Туй да не ти е по-рано: ще ми се, не ще ми се. Туй е на Кара Фейзи дружината, аскер все едно!

— Ако ми е харесвал аскерликът, щял съм да си стоя спахия. Ибрахима да върви.

И тъкмо мъжете се спогледнаха, като че се питаха какво да сторят (дали да му затиснат устата и го отведат настрани, че там да му склатят акъла с няколко пестника, или пък тайно да кажат на Ибрахима да тръгне за Саранбей), обади се главатарят:

— Не молете го, нека друг върви! Ако ще Ибрахим, ако ще — филанкишията. Щом на този му се щяло, а на онзи му се не щяло — ваша воля. Карайте я без главатар!

Не мръдна. Все тъй, — с ръце под главата, вторачен във вече тъмното небе. А и гласът му не беше, да речеш, сърдит — както винаги си говореше. Каза каквото каза и млъкна.

Мъжете не издадоха глас — тъй ги замая думата на главатаря. Сякаш някаква тъмна беда надвисна върху им. Майка да би зарязала посред къра едва проходило дете, навярно не би се стреснало така. Какво бяха те без Кара Фейзията? Една къса година бе ги водил главатарят и през нея година не узнаха несполука. А сега някакъв Вели — карагьозин, разказвач на анадолски приказки, — той се намери на Фейзията ум да даде.

Но докато седяха омърлушени, главатарят мислеше рязко: „Така! Един път за всякога трябва да си видим сметките. Няма да позволя никому да мъти акъла на хората ми. И добре стана, че започна той, инак щяха да мислят, че му имам зъб, че му завиждам.“

А какво беше, щом не завист? Не искаше ли Фейзи от много време да докара разказвача дотам, та онзи да му се озъби; да каже нещо такова, за което няма прошка във Фейзиевата дружина. Случайно ли, щом имаше да се довърши ранен керванджия, той нареждаше да го стори тъкмо Вели? Знаеше дьонмето, че разказвачът е от тези, които не обират или убиват, ако не са гладни.

Дребен хаирсъзин си оставаше Вели, та му бе чуждо честолюбието на неговия стар приятел; смешна му се струваше цялата задъхана, непрестанна гонитба на някаква цел. И не само си го мислеше, ами го и показваше. С приказките си. В тях все по-често се явяваха едни големци, загубили ума си по злато и власт: катили, що продават майка и баща срещу сполука… Всичките тези нови приказки завършваха с жестоко наказание за големеца — наказание не от султана, а от хората.

Да — трябваше да признае главатарят, той завиждаше на Вели. Дружината вървеше на смърт подир дьонмето, не можеше да помине без страшното му име, без майсторството му в разбойнишкия занаят. Но свършеше ли золумът, седнеше ли тя около огъня, вече бе дружина на Вели. Слушаше, смееше се на всяка негова дума, водеше се по акъла му. Докато го имаше Вели, Фейзията усещаше, че дружината е с две глави.

Да, беше завист…

Но не само завист. Някаква стара сметка между двамата, глуха, дълбока борба: Вели сякаш непрестанно убеждаваше мъжете, че вън от зулума има друг един свят — простия човешки живот. А всички те са прогонени завинаги из него.

Защо го вършеше? Не ли, за да отмъсти на Фейзията, загдето му ограби вечерите по ханища и кервансараи, дребните скитнишки радости, без които Вели не беше Вели?

„Криво си е направил хесапа — заключи мислено главатарят. — Тая дружина е моя и ще я водя само аз!“

Продължаваше да лежи в тревите и да лови всеки шум. Само отблизо се виждаше, че устните му са бели — беше ги стиснал; усещаше как изстиват.

Мълчаха и мъжете, подплашени от последните му думи: „Карайте я без главатар!“ Около Вели се оголи широк, празен кръг; бяха се дръпнали от него като от чумав. А беглецът седеше кръстато, почесваше ходилата си и сам не знаеше дали все още го е яд на опаките заповеди на главатаря, или е доволен, дето се размина без грабеж и кръв тази вечер. Докривя му само загдето всички се оттеглиха. Мигар до един ще вземат страната на Фейзи?

Рече да ги подмами и приближи. Позасмя се на себе си — плахо, молещо, жалко — и подзе, пак като на себе си:

— Тя, моята, стана като оня, дето се изтърчал по терлици на снега… В Йени-шехир съм я чувал, там я разказваше един дервиш… Някакъв мъж седял на топло край оджака и отведнъж…

— Отведнъж!…

Дьонмето рипна и на три разкрача дойде до огъня.

Вели вдигна очи — напреде му стоеше Кара Фейзи, тънък, висок, изопнат като тетива. Познаваше го: така би изглеждал главатарят преди бой или убийство. Вели сам не усети как бавно се изправя и застава, без воля и сила, под тежестта на тия нечовешки зелени очи.

— Ти какво? — изрече едва.

— Каза одеве нещо, недочух.

— За оня ли, дето се изтърчал по терлици?

Как напусто се стараеше да придаде на гласа си привичната му лекота!

— Тоя, дето се изтърчал, го виждам аз, няма какво! Друго нещо като да каза.

Да, явно беше… Искаше да го принуди да повтори. Или да се отрече от думите си пред дружината, да се огъне, както всякога, между железните пръсти, още веднъж сам да стъпче себе си, да се остави да го води занапред жестоката ръка на главатаря.

„Стига! — рече си Вели. — Стига! Тъй и тъй някога не ще се размине. Не забравя, гяурската му вяра, не прощава. Карай, както е дошло!“

— Казах — въздъхна той дълбоко и пресрещна зелените очи на смъртта си, — казах и повтарям: „Стига все аз съм разплаквал хорските майки!“

— Стига! — изсъска онзи насреща му. — Лесно ти стигало на тебе! Твоята нали никой не е разплаквал, защо да ти не стига? А моята не съм запомнил сита. Братя съм имал, сам не зная колко, нямам сега брат. Измрели са, гладни са измрели! Там да си рекъл: стига! Кой е тоя, що ще ме спре, ще се изправи на пътя ми? Ти ли, карагьозин с карагьозин!

Съвсем се сбърка дружината — за първи път го чуваше да споменава майка и братя, да вини някого за смъртта на своите. Самият дявол да бе изскочил из джендема, по-малко щеше да ги стресне. Стихнаха край стихналия огън, а жарта едва огряваше само двамина — главатаря и скитника. Стояха, сякаш се измерват, преди да се счепкат.

— Е, хубаво — продума най-после Вели. Говореше и с мъка, и с някаква като че чак днес осъзната сила: — Хубаво: аз ти стоя на пътя!

Цели няколко мига бе съвсем тихо. Какво ли премисляше главатарят? Дали не се стъписа — нали разказвачът беше едничкият му свой човек?

— Сторете мегдан! — извика неочаквано, сякаш преборил себе си. Не към Вели, а на другите. — Отстъпете! — И вече към беглеца: — Изкарай ножа!

Кръгът порасте без шум, като че ли шаваха не хора, а се оттичаше тъмна вода. На празното място останаха двамата. Дебнаха се късо, нетърпеливо, сетне се вчепкаха.

Чудно, Вели, който все се опираше на главатаря, бе го послушал като аджамия. Да беше чул ума си, нямаше да мръдне: нека онзи го убие, ако му дава сърце, нека видеха хората, че главатарят вдига ръка на безоръжен човек. Но Фейзията искаше да го повали в бой, не да го убие, а да го надвие. И скитникът се подчини на волята му.

Послушно изкара ножа, послушно пристъпи и задебна. Макар да си знаеше, че това ще му е краят.

Той дойде бързо: камата на Фейзи проряза износената аба, хлъзна се леко по реброто и потъна до дръжката. Изтръгна я със сила.

Вели цял омекна и се свлече с обърната към огъня глава. Очите му не потрепваха от светлината.

Не погледна към хората си главатарят, тъй сигурен беше, че са с него. Но ги усети: разшаваха се, отпуснаха се, отдъхнаха. Закрачи нагоре по хълма, далеко от виделото. Мъжете се отместваха напреде му и чак към края някой проговори:

— Ще останеш ли с нас?

Спря, обърна се към дружината:

— Ще остана. Всички ще останем. Ей го и него, дето беше намислил да си върви, и той остана.

Тази нощ сънят не идваше. Фейзи не мислеше, а виждаше…

Пазар джамия в Брезник и някакъв одърпан скитник със засмени очи: „Това джамия ли му викат? Да видиш ти Султан Селим джамия!…“ — първите думи, които някой отправяше към отритнатото помаче, откакто бе изменило на рода си.

Бекярските одаи при джамията и Вели, който си иде от хана, а под клашника носи кърпа пилаф: „Яж! Дорде им разказвах, поотпуснаха се. Налапах колкото можах, че и за тебе артиса…“ — Вели го хранеше с веселите си приказки.

Първата пусия по Струма: лежат двама с Вели, момчето трепери и стиска зъби, а Вели го раздумва: „Тая знаеш ли я, за тримата ахмаци?…“

Дни, нощи, години… Той с Вели, двамата с Вели, заедно с Вели… Вели, който го научи да стреля и краде, да разбира човека и да убива човек, да се радва на хубавото ядене и лудата езда. Би ли станал най-големият главатар в Тракия, ако не беше Вели?

Стана най-големият главатар в Тракия. А Вели му пречеше да стане повече. Затуй умря. Но с него си отиде нещо, което нямаше да се върне.

Книга четвърта

I

Откакто подписаха в Свищов мира с немците и започна примирието с Русия, султан Селим вече рядко идеше на Диван. Това не учуди никого: от много време турските султани отбягваха държавните дела. Ще рече, за година-две мина меракът и на младия падишах да управлява.

Но велможите се лъжеха: Селим хан не идеше в Дивана, за да не губи време. Работеше. Виждаше се краят на войната. Въпреки победите, въпреки че малко би им струвала и нова, още по-голяма победа, русите сами бързаха за мир. Наближаваше времето, когато Селим III щеше да се залови да оправя държавата си. Затова работеше тъй много.

Прехвърляше на нова сметка стотиците писма, изпратени от онези, които му бяха обадили истината за империята — вече забравени писма на забравени хора. Четеше доклади на чужди учени и оръжейни майстори: как да бъде подредена войската, какво оръжие да изработва терсането, какви началници трябва да има една нова войска, какво трябва да учат и знаят тези началници. То заемаше всичките мисли на Селим хан през есента на хилядо седемстотин деветдесет и първата година.

Днес султанът хапна набързо, пестеше всеки миг. Бе наредил да извикат Челеби Мехмед — везира, служил при петима султани, човека, който бе имал смелост да му пропъхва в харема своите дълги послания. Старият велможа бе държан настрана от държавните работи, защото всички познаваха омразата му към еничарството. Понасяха го в Дивана, понеже като никой друг знаеше военния ред на русите — два пъти е бил в руски плен и тъкмо поради това бе стигнал до мисълта, че еничарите не могат да бъдат равни противници на редовната и обучена руска войска. Тъкмо затова бе говорил тук и там (повече тайно, отколкото явно) срещу непригодния военен ред на империята, но еничарите имаха уши не само във всеки конак, ами дори и във всеки харем, та Челеби Мехмед успя да спечели само непримирими врагове.

Селим го чакаше в покоите си, пред масата, отрупана с книги и писма. Тук, между двата прозореца с пъстри джамове и бакърения мангал, под накачените стари оръжия двама положиха основата на онова, което историята щеше да нарече „низам-и джедид“ — новия ред. Нов той щеше да е дотолкова, доколкото създаваше съвременна, наборна, а не платена, обучена и не просто фанатична армия, водена от образовани началници. Защо простите и необходими промени във войската трябваше надуто да бъдат наречени „нов ред“ — това и тогава, та чак досега никой не разбра. Може би Селим III наистина се е надявал, че новата войска ще бъде само начало на дълбоки преобразования в държавата му. Може би наистина през тия дни с възторга на прилежен ученик е мечтал да превърне изостаналата, полудива, разложена империя в блестящо подражание на големите европейски държави.

Онова, което двама начертаха през този ден в Селимовите покои, бе бледо и дребно; няколко мерки, що трябваше да ограничат нахалния произвол на еничарството, да набавят средства за строеж на нови казарми, за издръжка на чужди инженери и офицери и, на края, да осигурят набора на няколко хиляди войници — първите войници на „новия ред“…

Дребно, но и то бе непостижимо трудно. Знае се, че не може да започнеш голямо дело без пари, а султанът бе разпродал дори скъпоценностите на Османовия дом, за да нахрани войската си. Същата, която продължаваше да бяга и нахранена, както бе бягала гладна. Трябваше да се измисли нов източник на пари, иначе „новият ред“ би умрял нероден.

Челеби Мехмед предложи да бъде създадена една „нова хазна“, отделна от държавната; от всяка ока вино и ракия, които добиваше селянинът, от всяка негова овца и коза, от кантар вълна и памук, от орехите и стафидите той трябваше да брои по една пара на тази хазна. Но защо Селим хан се надяваше, че раята ще плаща тъкмо тези нови данъци, след като от години не плащаше старите — това е неясно.

Следващата мярка, начертана през онзи ден, беше: да се намерят няколко хиляди души войници за „новата войска“. Откъде трябваше да ги вземат, какви да бъдат? Измежду еничарите? Пазил бог! Измежду аянските дружини? Но аяните плащаха, аяните разрешаваха на хората си насилие и грабеж и не им искаха много: да пазят казата за аяна си. Кой от тези мъже би зарязал аянска служба, за да живее под ред? Да бъдат набрани тогава от селата нови хора и да ги докарат в Стамбул, в новата къшла. А бяха ли останали по селата мъже, които да не ходят с аянските дружини или с кърджалиите, или пък да не седяха упорито вкъщи, за да пазят децата си от аянски дружини и кърджалии?

На Челеби Мехмед дойде друга мисъл: нека започнат новата войска с пленници, все биха се намерили няколкостотин души. А на края идеше най-трудното: „новият ред“ трябва да бъде въплътен, наблюдаван, пазен от някого. От кого? Та нали султанът най-вече се страхуваше от Дивана, от отпора на старите грешници под везирски и муфтийски кафтани. Именно те, овързани с еничарските обичаи и бакшиши, щяха да слагат не пръти, а цели греди в колелата на новия ред.

Да бъдат сменени с други хора! Лесно се казва. Двама седяха от часове над белия лист (надяваха се да подредят върху му поне двайсетина имена), а там изпъкваха пет. Толкова.

Сякаш школник, който виси от дълго над объркана задача, Селим хан гризеше калема, а старият велможа за петдесети път прехвърляше зърната на броеницата си до пискюла и обратно. Мислеха. Или може би само се правеха, че мислят, защото всекиму от двамата бе тежко да признае пред другия, че не намира шесто име. Че едва петима са годните за работа, способни на безкористие хора в цялата султанова земя.

— Нищо, Челеби Мехмед — рече най-сетне падишахът. — Не ща много съветници, чисти хора ми трябват, убедени. Защото навярно ще бъде мъчно.

„Мъчно!… Как го рече! — помисли си везирът. Като да говори за строеж на чиниен кьошк или за лов на кошути. Какво знаеш ти за мъчнотиите, расло на завет момче? Какво знаеш за неизказаната сила на стария ред? Думи не се намират за борбата, в която тръгваш с петима верни хора. Нека, аз ще бъда между тях — на осемдесет и пет години е все едно дали умираш от смъртта си, или от еничарски нож. Но ако да бях на трийсет като тебе, надали бих заложил срещу еничарите. Аферим на тебе, султанъм, че сам тръгваш срещу гибелта си!“

— Още имена ли търсиш, Челеби Мехмед? — попита падишахът.

— Да — не призна мислите си. — Търся и не намирам.

— Нейсе. Чуй сега: Диванът си е Диван. А ние трима — аз, ти и Татарджик Абдулла — ще бъдем Таен диван на новия ред.

Завършваше първият пълен, първият радостен ден от две години насам — това си мислеше Селим хан същата вечер. Той стоеше, както всяка вечер по залез, в кьошка над Пролива. Подпрян о мраморния стълб, за първи път щастлив. „Не съм вече сам — мислеше си, — сам срещу злото. Пет души чисти хора, не крадци и не изнудвачи.

Не е ли късмет да намериш в днешен Стамбул цели пет души честни хора?“

Не усети кога е влязла. Забеляза сянката ѝ до своята — Хадидже султан можеше да идва всякога и всякак при него, за нея още не бе имал тайни. Но тази вечер нещо го учуди — Хадидже беше необичайно пременена: така се облича и гласи жена, която желае някому да хареса.

Будната чувствителност на Селим долови, че майка му е дошла не за да види дали той е отслабнал или трескав. Идваше да иска.

— Днес при теб е бил Челеби Мехмед — започна без заобикалки тя. — Сигурно сте решили нещо важно. В Топкапу вече се говори за мир.

— Да, мир ще има. А с Челеби Мехмед наистина разглеждахме важни дела. Веднага след мира ще започнем. (Не доизказа какво, Хадидже султан познаваше намеренията му.) Начертахме мерките, хората.

— Тъкмо затова ида, султанъм. Трябва да говорим за нещо, което е свързано с всичките ти кроежи.

Хора, каза… Тъй е: най-важното са хората. Верни, готови на всичко заради тебе. Пък невинаги тези, които се хвърлят в очи, са най-верните и невинаги верните се хвърлят в очи.

— И невинаги верността е най-главното качество.

Струваше му се, че вижда накъде бие тя, та започна да се брани отдалеко:

— Ако един човек е чист в мисъл и действие, верността иде от само себе си. От това, че той не може да бъде користен, държи на думата си. А верни хора има и в злото: наемните убийци… Нима наемният убиец не е верен на онзи, който заплаща удара му?

Хадидже султан помълча кратко — съвсем кратко, колкото да набере думи и сълзи; познаваше цената на майчиния плач.

— Чуй ме, султанъм — подзе тя с растящо и ненапълно престорено вълнение. — Допреди две години ти беше осъден затворник. През онези години нямаше човек в сарая, който да заложи грош за тебе, камо ли да ти служи. Един само пренасяше забранени книги и послания на недоволни първенци, само един заложи не грош, а главата си за тебе.

Е, добре! — събра дъх Хадидже. — Ти управляваш от две години. Чаках търпеливо сам да се сетиш колко дължиш на този човек.

(„Все още не споменава името му — помисли си Селим, — сякаш усеща колко чудовищно е това, което се кани да ми поиска.“)

— Ти го остави настрана, веднъж не го удостои с някаква милост. Днес те моля, майка ти те моли, Селим хан, вземи го в Дивана. Заслужил е! Няма и едва ли ще има в държавата ти човек, който тъй много е направил за тебе!

Ето че най-сетне беше произнесено. Отдавна предусещаше, че майка му бие натам — по намеците и недомлъвките ѝ, по някакво все по-голямо неспокойствие. Хадидже султан бе обещала на любовника си и трябваше да удържи дума или да го загуби. Да загуби Юсуф ага, най-красивия роб в Топкапу. Но как се е излъгала, как не бе предвидила, че иска невъзможното и че този път Селим хан не ще отстъпи — няма да омърси сам своето безкрайно скъпо дело.

— Знаеш, че не може — отговори ѝ късо.

И съвсем твърдо; така поне мислеше той.

— Кое не може? — правеше се, че не вярва на ушите си тя.

— Никога Юсуф ага не ще седне в Дивана наред с хора като Челеби Мехмед и Раиф ефенди, най-светлите умове на държавата ми.

— А с какво е по-лош от тях Юсуф ага?

Нямаше вече влага в тъжните очи, молба в топлия глас. Една стара самка, заплашена от самота, бранеше купената си наслада.

— С какво е по-лош, питам? Защото някога беше добър, когато пренасяше тайни писма и заговорничеше за твоя сметка!

— Юсуф ага е роб. Ти разбираш ли какво значи това.

— Не е вече роб. Аз освободих Юсуф преди петнайсет години.

„Щом започна да спиш с него — помисли той горчиво, — щом загуби ум по прелестите му.“ И — на глас:

— Можеш десет пъти да освободиш Юсуф ага, той си остава роб: човек, когото всеки може да купи, който няма свой срам и своя съвест. Едно време му плащах аз — да заговорничи за моя сметка, както викаш ти. Утре ще му плати друг: еничарите, ходжите, враговете ми. Не купена вярност ми трябва, казах. За какво е способен Юсуф ага изобщо!

Тя го изгледа с ненавист — бе взела последните му думи за намек.

— Роби и роби — хвърли тя последния си залог. — Това знаеш само. А коя съм аз, твоята майка? Робиня. А ти кой си? Син на робиня. От кръвта си се гнусиш, от себе си!

— Не! Не ми е той баща, нали не ми е баща? — разбра криво думите ѝ.

— Къде остана прочутата ти ученост, султанъм? — Жената беше се съвзела и го държеше в ръце със студената си ненавист. — Не можеш ли да пресметнеш, че Юсуф ага е бил десетгодишен, когато си се родил? А тебе добих по времето, когато при мен идваше Мустафа хан.

(Но не каза: „Тебе добих от Мустафа хан“ — знаеше, че плаши сина си с тайната на рождението му.)

— Да, права си, и моята кръв е робска.

Внезапно го налегна умора. Безкрайната грозота, на която бе способна майка му, винаги го смазваше. И се остави на думите ѝ, само защото се страхуваше, че тя ще хвърли пред очите му нова, още по-гола и страшна грозота.

— Защо спорим, валиде султан? Не е ли достатъчно, че не ща за съветник и помощник Юсуф ага?

— Не е достатъчно. Защото аз те моля. Никога за нищо не съм те молила. Кълна ти се, Селим хан, не ще те и помоля никога вече. Дали човек е чобанин, или султан, има една майка. Бяха тежки дни за мен и за теб, може пак да бъдат. Пак ще ти остана само аз. Не отблъсквай майка си, Селим хан, не ми отказвай!

„Няма да изляза наглава — мислеше уморено синът. — Веднъж си е втълпила, обещала е на онзи и не ще отстъпи, познавам я… Ето: моли и заклина, заплашва… Докъде може да стигне една стара жена, за да задържи последния си любовник, и докъде — един роб, решен на всичко и способен на всичко, за да се награби?“

— Добре — каза, — обади на твоя Юсуф, че ще седи в Дивана. И че не желая да го виждам вън от Дивана. Надявам се, това е наистина последното, за което ме молите.

Обърна гръб, за да не вижда нескритото ѝ тържество. Не остана повече и тя — бе получила своето и бързаше да го отнесе на Юсуф. Излезе.

Сякаш излезе и от живота му.

„Колко страшна е жената в жаждата си!… — мислеше синът. — Та да проси от своето дете да заплаща любовните ѝ радости!“

Защо, защо ѝ отстъпи? Как надви погнусата си от низката ѝ страст, отвращението си към един мъж, който се продава? „Човек има една майка.“ Тия думи го подчиниха на волята ѝ. Дори да си не султан, ами пророк, страх те е да останеш без майка…

„Майка. Майка ли?“ — продължаваше да мисли. Не изтръгна ли от него победа една чужда жена, заплашена любовница на някакъв тъмен роб?

„Боже, защо човек никога не вярва, че майка му не му желае доброто, че и тя може да се превърне в чужденец и враг? Защо чак до гроба човек се бори да остане дете на майка си?“

II

Мира с московците направиха в Яш през първите дни на новата година — хилядо седемстотин деветдесет и втора. Султанът получи такъв мир, дето не беше сънувал: русите очистиха цяла Влахия и земите по дунавското устие. Царицата бързаше да си подели Полша с австрийците; не можеше да отдели час повече за султановата империя, която я днес, я утре сама щеше да капне в ръцете ѝ. А че ще капне като зряла круша, в това никой не се съмняваше.

„Такива ми ти“ — би рекъл Вели, веселият беглец, разбойникът с широко сърце, ако беше жив. Но Вели го нямаше и орлите бяха нахранили децата си с месата му преди две години някъде в Пазарджишко, стига из тези краища да живеят орли.

Въпреки че изминаха две години, въпреки че забрави много нещо — кажи-речи, всичко, което не се вместваше в лудите му кроежи, във все по-неутолимата жажда за надмощие, — Кара Фейзи, най-големият главатар из Тракия, често си спомняше беглеца. Нямаше вече кой да се обърне към страшилището на тракийската земя с весела дума, с анадолска приказка; нямаше кой да му напомни, че съвсем се е халосал по грабеж и препускане, а злото има толкова дълбок корен, та никакви кланета не могат го изкорени. Нямаше кой да придърпа с разсеяна, приятелска ръка до скъсване изпънатите юзди на волята му.

След вечерта, в която уби приятеля си, дружината взе да гледа с други очи своя главатар. И дотогава мъжете (вече бяха над хиляда, а всеки ден прииждаха нови) усещаха, че Фейзи не е като тях: по-силен, по-безпощаден, по-устремен към някаква цел бе главатарят. Защото имаше мигове — по-чести или по-редки, — когато всеки от дружината се досещаше за нещо като бог, като съвест или като отплата. Страх, с една дума. Само за Фейзи такива мигове сякаш нямаше. Тъй поне вярваха мъжете. Навярно едничко туй, дето понякога го виждаха да говори с беглеца, да дава вяло ухо на приказките му и му отговаря като на равен — едничко то ги беше убеждавало, че е все пак човек като тях.

Но дойде убийството на разказвача. Видяха как главатарят тръгна срещу Вели, как го повали с един удар, както стотици преди него. Човек не можеше да свърши това — самият дявол живееше у Фейзи.

От онази вечер, вярата им в него стана суеверие. Някои (които ходеха с главатаря от най-отдавна) говореха, че през всичките тия години не са го видели да старее, да се мени, както що е дадено на човеците; други казваха, че можел седмица да не заспи и все такъв си бил — не го ловяла умора, не го сваляла болест. И му служеха, както никой не служеше през размирното време ни на аян, дето плаща и надплаща, ни на сераскер, ни на султан. Не само защото не губеше никога, не само от сляпа вяра. И от страх. Струваше им се, че вдън земя ще ги намери мъстта му, дори заради помислена измяна.

Страх…

Някога, в Слаковския чифлик, когато трепереше от всеки правоверен, бил той най-дрипав и прост, от сайбията и хората му, от побирчиите и техните сеймени — когато трепереше от целия зъл, жесток и враждебен свят, — момчето си мислеше: „Ще има ли такъв ден, дето не аз ще се боя от хората, а барем един ще го е страх от мене?“ Нали страхът бе едничкото нему познато (ако не влиза в сметка гладът).

Сетне, отстъпи ли от рода си, надяваше се, че поне раята ще му се бои. Но то не се сбъдна — зъбеха му се чак децата в Брезник: „Дьонме!“ Остана му едно — широкият път. На широкия път научи как се взима страхът на хората. И го тласкаше вече само стремежът: „Да ми се боят! Всички, от раята до султана, всички!“

Е добре, бояха му се. Сега в Тракия нямаше по-страшен от Кара Фейзи, може да нямаше и в цяла Румелия. Пред името му опустяваха селата; стигаше да спре керван, за да изсипят пред коня му всички кесии и товари; аяни се свиваха в градовете си, паши отвеждаха войниците си в крепостите, цяла Тракия затихваше, щом дочуеше тропота на дружината му. Откак довърши Вели, боеше му се и дружината. Сякаш невидими ръце редяха постелята му в най-богаташката къща на всяко нападнато село; невидими ръце оставяха на софрата му най-тлъстия къс и най-старото вино, отделяха за него най-скъпото от плячката — хората предпочитаха да не срещат лицето му. Няколко пъти, когато затваряха в наречената за главатаря одая отбрана жена, намираше я примряла, без дъх и свяст. И от страх се мре.

Малко навярно са хората, на които съдбата е дала онова, що са мечтали, тъй обилно и щедро. Дали големият главатар бе сит от тържеството си?

Трябваше да е сит.

А не беше.

Чудно нещо е страхът, който будиш у хората. Донякъде те увлича: „Още! — викаш си. — Днес ми се боят две села, утре нека бъде Тракия! Днес е Тракия, утре да бъде Румелия!“ А после? Ако пред тебе побегне не Румелия, а сякаш цялата земя и престанеш да срещаш жив човек, защото хората не смеят да видят сянката ти и чуят името ти, тогава накъде трябва да уловиш и какво да поискаш? Още? За какво е туй още? И какво след туй още? Какво можеш да направиш от този огромен страх?

Можеш да направиш власт. Но над кого? Дали над изпепелената пуста земя, където не е никнало семе от години? Дали над градовете със слепи чаршии и прашасали дюкяни? Над кого тази власт?

Остава ти единствено да продължаваш. Тъкмо още и още. И да усещаш как някъде (дявол знае къде) големият страх се набира и сгъстява, расте и расте и се превръща в отчаяна воля за отплата, във воля да се отървеш или да те свършат. И да не можеш нищо стори, за да ѝ попречиш, защото тъкмо страхът, който си родил, ражда тази воля.

Точно затуй хората, които вдъхват най-голям страх — тия хора най се и боят, въпреки че не им личи. Познават силата на страха.

Бяха влезли в селото днес по обяд, в едно от многото села, опразнени от страха. Макар че вече седмици мраз бе сковал равнината, а горите бяха оголени до шумка, селяните пак улавяха планината пред Кара Фейзи. Из землянки спяха навярно, из пещери — размирието научи народа на нов, непознат довчера живот.

Та така, бяха влезли по пладне. Щом съгледвачите обадиха, че в село май няма жива душа, главатарят поведе дружината. Пръсна я в дълга верига, която се огъваше нееднакво из дълбокия корав сняг и полека ограждаше селото. На няколко пъти бяха налитали на засада — току-виж, из празните наглед къщи пропука и някой кърджалия се стовари. Затуй главатарят нямаше вяра на празните затихнали села и се взираше с вълчи очи във всяка диря.

Но този път наистина беше пусто. Не от вчера и завчера — отдавна бе секнал животът в Крън. Ветровете бяха успели да изтръгнат не една вратня и черчеве, снегът трупаше високо край стените на плевни и къщи. Дори кучета нямаше — бяха поели подир стопаните си или да търсят нови стопани.

Когато дружината обхвана покрайченските къщя, а все още не се чуваше звук и не се мяркаше сянка, главатарят улови широката улица към мегдана. Винаги ставаше така: Кара Фейзи вървеше отпред, ако ще да се пукаше из все прозорци и пролуки. „Знае си, че го не лови куршум, шейтанът му с шейтан, затуй е толкоз юнак!“ — си мислеха мъжете. Не подозираха, че всеки от тези десетки пъти главатарят е броил за свой последен път, че в края на всяка улица е чакал смъртта си.

Сега също: напрягаше очи в резливия мраз, остреше уши, изпружен, готов мигом да се извърне, по-бърз от мълния, да стреля или отскочи. Подире му беше се проточила старата дружина — двайсетината му първи мъже. Никой не смееше да отбие из дворовете, да грабне. Чакаха знак. Едва когато стигнаха мегдана, а Кара Фейзи се увери, че в Крън няма жив човек, даде воля на дружината. Само им рече да не палят безразборно, защото трябваше да изкара някой ден в селото, мразът беше съвсем стегнал.

Един бог знае колко пъти бе нападан и грабен Крън през последните години: между къщята зееха широки, неравни мегдани и само снегът закръгляше ръбовете на виранлъците — селото бе горено, та бяха проредели махалите му. А хамбарите и мазите — празни, с трън да завъртиш, няма какво да закачиш. Не само кърджалийска ръка се усещаше тука, сигурно бе грабил и аскер (нали е близо Шипченският боаз, какво ли не се изтича през него). Добре, че преди ден-два бяха ягмосали Казанлък — отгоре-отгоре, колкото да поминат през студовете.

Мъжете накладоха огньове в по-широките къщя, натръшкаха се върху голия под, едва застлан със слама. От черги — ни помен, на конските чулове останаха. И жени нямаше! Само тия, които влачеха от Казанлък. Десетина, не повече. А пък който е повлякъл жена отдалеко, не я отстъпва лесно, и до бой стигна тук-там.

В одаята гореше огън. Пак бе го наклала незнайна ръка. Кога главатарят влезе, лъхна го топлина. Ниска одая, с окаден, дървен таван. В Слаковец и такава се брои за много нещо, но из Тракия Фейзи свикна на по-хубаво. Навярно богатите къщи в Крън отколе са изгорени, щом му бяха нарекли тази.

Седна на голия одър, хвърли ямурлука, протегна вкочанени ръце към огнището. Избиха го тръпки, посегна към купчината дърва да прехвърли в огъня. Взе някаква дъска — тъмна, дебела и къса. Вече я прибутваше в огнището, когато очите му попаднаха върху ѝ. И я издърпа. Не беше проста дъска. Рязана, дълбана.

Дълго я занича, дълго прекарва пръсти по вдлъбнатините и завъркулките ѝ. Кой ли безимен майстор беше вложил целия си мерак и знание, за да издяла на еди-кой си стопанин от Крън люлка за първото му дете? И колко ли деца отпосле са заспивали в нея, колко колена? Прибирала я е стопанката в мазата, щом някое поотхвръкне и вземе да се търкаля до другите на одъра, сетне пак я е изваждала, измивала я е на реката и я е сушила, та всичко да бъде наред за новото дете. А туй сега, последното, са го задянали някоя нощ в цедилка и са го отнесли в Балкана, повито в кожи.

Пръстите все шареха издълбаната дъска, а Фейзи бе вперил очи в синьоалената жарава. Странни мисли пробуди потъмнялото рязано дърво. Деца…

Всякога и всички бяха имали деца. Животни, хора… Времената идваха и си отиваха — по-леки, по-тежки, нетърпимо тежки времена, — а хората винаги имаха деца. Столетия и хилядолетия бяха се раждали деца в Граово, оцеляваше по едно на десет, ядеше чер просеник и гризеше корени, растеше и раждаше свое дете. Раждаха се деца и в размирна Турция, там, където вече не никнеше трева; стотици гинеха под пожарищата и ножа, премръзваха из землянки в планината, а майките им вече носеха друго дете, ново… Ще рече, все някой щеше да надживее размирието. Ако не тези деца — техните. Макар — и внуците им.

„А нашите, къде са нашите деца? — парна го тревога. — Или размирието ще живее един човешки живот и не ще има кой да доведе докрай нашето време?

Къде са децата на Вели? — продължаваше да мисли неспокойно (Вели се месеше във всяка негова мисъл, тъй дълбока бе браздата, оставена у разбойника от едничката срещната човещина). — Света беше обиколил, пръснал е семето си от Белград до Йенишехир в Анадола; когато почнеше да се хвали с жени, край нямаше, а децата му къде са?… Вели умря и никой няма да продължи Вели, не ще има друг такъв весел разбойник по пътищата с торба анадолски приказки. Свършено, съвсем е свършено с Вели…

Ще рече, баща ми — течаха мислите, — най-клетият човек, когото помня, баща ми е по-честит от Вели. Кой знае колко синове са му измрели, последният сам излезе из рода си, ама дъщери му останаха. Раждат тия дъщери, деца гледат. И няма да се свършат слаковските ратаи, а̀ко да оцелява един на десет. Ще се свършим ние, размирниците, защото ни е даден един човешки живот, не повече…“

Жаравата бе изтляла, та той вече едва различаваше тъмните шарки върху люлчената дъска. Напипваше ги още: кръст, два по-малки от двете му страни, звездички някакви по края, може и цветя да бяха. И две големи пилета, гургулици ли, гълъби… Въздъхна, опря я край одъра, улови друго дърво и го напъха в огнището. Загледа как го подлизват тънки пламъци.

И отведнъж избуя пак омразата, отмъстителната злоба срещу света: а в Слаковския чифлик децата нямат люлки, никога не бе виждал люлка в Слаковец. Там няма майки, които пеят над люлките, няма радост в никоя къща! Кой, кой е наредил така света, кой е крив за цялата човешка мъка, няма ли и него най-сетне да стигне отплатата, която Кара Фейзи разнасяше из Тракия?

— Ще вляза! Трябва да вляза, имам да кажа нещо на главатаря! — стресна го някакъв глас отвън.

Докато свари да се обърне, вратата вече хлопна, притвори се бързо и някой застана, опрян отвътре на нея.

Дълго беше се взирал в огъня, та сега очите му с мъка опипваха тъмнината. Сетне цепеницата пламна и главатарят видя оня, който беше влязъл.

Жена.

Немлада беше, но не и презряла. Едра, здрава жена, с широко, отворено лице. Бе скръстила ръце под високите си гърди; изпод наметнатото вехто джубе се виждаше гушата ѝ — небяла, закръглена. Шамията беше се свлякла (сигур от това, че навън жената се е сдърпала със стражите) и косата ѝ лъщеше на огъня.

Още веднага нещо у нея го порази, макар да бе срещал много по-хубави и по-млади жени. Бе свикнал да му ги водят — бледи, разтреперани, несвои от страх. Усещаше през меката им кожа ударите на сърцето, чести и неравни, като кога уловиш пиле за клане; виждаше как се попукват сухите им побелели устни, а под притиснатите зъби избиват дребни капки кръв. И снагата на такива жени е една особена — студена, тежка, като нежива, и уж се отпускат в ръцете ти, пък ти се струва, че лежиш върху дърво.

А сега му се чинеше, че за първи път среща жива жена. Тя стоеше, отметнала глава, подпряла обли рамене на вратата, гърдите ѝ се подигаха тежко (все пак — страшно!), а в очите ѝ като че ли играеше усмивка.

„Дали си е с акъла?“ — помисли.

Не беше се случвало срещу му да изстъпи жена, без да са я били и влекли.

— Какво щеш? — попита я, защото вече нямаше как да мълчи; жената сякаш би го гледала замислено до утре.

— Нищо. — И гласът ѝ беше като цялата нея, жив, топъл, незвънлив. — Исках да те видя.

Нима го взимаше на подбив? Нима в Тракия имаше човек, който би смеял да се шегува с Кара Фейзи? Не. Очите ѝ го гледаха все тъй. В тях имаше напрегнато внимание, но не насмешка.

— На, виж ме! Хубав ли съм?

Тя само вдигна рамене, като че ли бе изговорил нелепост.

— Защо ще ме гледаш? — продължи той рязко. — Още ли не сте ми се нагледали?

— Казват, че ти си направил размирието. Затова дойдох. Да видя тоя, дето направи размирието.

— Излъгали са те. Никой човек не може да направи размирието. То е от само себе си.

— Не е тъй, нищо не идва от себе си. Кой, ако не ти? Няма в Румелия друг такъв, макар да са много главатарите. Всички за тебе приказват. Ей и сега побягнаха, щом научиха, че си бил в Казанлък.

— А ти защо не побягна с другите?

— Няма за какво да бягам, всичко ми взема размирието. Затова исках да те видя, да зная барем кой ме остави без нищо.

„Ха — рече си, — такава била тя! Изклали са рода ѝ я моите, я други някои, обрали са я, та сега е тръгнала да се жали и кълне. А пък, ако ѝ е мръднал акълът, може и нещо да си е наумила, какво ли не върши човек, когато му дойде до зъби.“

— Да знаеш кого да кълнеш, а? — озъби ѝ се по привичка.

— Защо ще кълна, тебе клетва те не стига. Ако те стигаше, жив да си се стопил досега.

Чудно. Боеше се, че тя ще си върви. Щом е дошла само да види лицето на размирието и вече го видя. Поиска му се да я задържи още малко. Не знаеше точно защо.

— Какво ти взема размирието? — попита. Чувствуваше, че това би я накарало да говори.

— Нали ти казах: всичко.

А в гласа ѝ нямаше горест.

„Може и наистина да е всичко — помисли той. — Само много загубил човек не усеща повече мъка.“

— Никой от моите не остана — продължаваше жената. — Есенес ни налетяха сеймените на Юсуф паша, тогава къщата затисна последното. Майка ми умря по Коледа. Свършиха се. Затова не бягам с другите.

— И стопанин ли нямаш?

— Нямам. Него съсякоха по-лани, кога Кара Халил подпали Крън.

„Какво пък? Да не е само тя — опита се да пребори той непозната жалост. — Има ли къща из Тракия, дето размирието да не е отнесло по някой друг. От нейната къща — всички. И такива къщи ще да има… Мигар фъртуната и градушката гледат къде минават?“

— Е, и какво ли си викаш? Ако не беше тоя, аз де, живи да са близките ми. Тъй ли?

— Тъй.

Не звучеше като укор и съвсем не като закана. Изглежда, и за нея големият главатар бе като фъртуна и вихрушка — една от безбройните злини, орисани на човека.

— А може и да не е тъй — каза Фейзи. — И мене, като всинца ни, влече размирието. Само че мене преди другите, това е различно. Нели си виждала как приижда вода?

Жената замислено кимна.

— Най-отпред върви челото, дето му викат; дърветата, които водата изскубва най-първо. А челото сетне вече помита всичко из пътя си. Кой е крив за поразията, ще речеш? Челото ли? Или водата? Едно трябва да проумее човек: пороят очуква най-лошо дърветата, които здраво се държат оземи. Другите понася цели и преминават те над съсипани бахчи, през сринати язове, къде не…

Сам не помнеше от колко време не е говорил толкова дълго. „Като баща си взех да приказвам — рече си. — Той така обичаше: уж едно каже, пък се разбира друго.“

А жената мълчеше, сякаш премисляше думите му.

И по-рано (нали отдавна из Тракия се носеше страшната слава на Кара Фейзи) беше си викала: „Не може да бъде шейтанът. И него е майка раждала, наш език говорел. Какво, че докарал размирието, мигар на мира прокопсахме?“

Тя не му обади истината — щеше ѝ се не само да види човека, който я остави без нищо. Друго я влечеше към него, но не умееше да го изкаже. Нали, откакто се помнеше, бе живяла между хора, що таяха някакъв страх: страх от бога, от султана, от всеки сейменин и войскар. А този тук се е вдигнал срещу цял свят и око му не мига. Е, чудно ли е тогава, че такъв един човек те влече?

— Защо не седнеш? — проговори пак Фейзи. — Страх ли те е?

— От какво ще ме е страх? Когато жена няма вече срам, и страх няма.

Огледа се — гола беше одаята. Подвоуми се, сне джубе, натика коси под шамията (и така, както бе вдигнала ръце, огряна косо от огъня, с права, яка снага и открито лице, му се стори много хубава), прибра поли и приседна до него на одъра.

Сега седяха двамата — двама сами хора край едно огнище всред безкрайната смълчана снежна земя. Топлината ги галеше и разтапяше, мракът ги делеше от всичко извън малката окадена одая: от ратайската мъка в Слаковец и стотиците нощи по широките пътища, от гробовете на децата ѝ. Размирието метеше Румелия, а тук за някакъв къс час беше се отпуснал топъл мир.

Има такива часове поне по един такъв час във всекий живот, защо не и в разбойнишкия? Всичко застива — няма вятър и ярка светлина, няма мраз и шум в такъв час — всичко, що е било, остава далеко назад и не се взираш напред, в онова, което ще бъде. И както през някоя много бистра утрин виждаш далечните планини близки и ясни, тъй и в този единствен час усещаш изведнъж, че някой — чужд човек, срещнат съвсем наскоро — ти става свой.

Фейзи не можеше да се начуди, че някой го е доближил така леко и че сякаш чака нещо от него почти с доверие. Извърна се към жената (зачервена, затаила дъх, отпуснала ръце на скута, сега тя приличаше на момиче) полека, да я не стресне, тури ръка върху коляното ѝ. Тя едва трепна, но не се отмести, само в тихото спокойствие по лицето ѝ като че се мярна нещо напрегнато горчиво и тя го изличи с усилие.

— Каква си — рече — хубава…

Очите ѝ се откъснаха от огъня и тревожно се втренчиха в неговите. Помисли си, че я е разсърдил, че ще захване всякогашното теглене и викове, задъхана борба, клетви. Но жената не пошавна, а през коравия сукман пръстите му усещаха топлината на коляното ѝ.

— Каква си, наляна…

И тези пръсти плъзнаха нагоре, спряха се на гърдите ѝ, още неуверено, докато кръвта все по-диво блъскаше зад челото на Фейзи.

Едва видимо жената пое дъх, сякаш ще се гмурне:

— Трудна съм щото.

Мъжът се дръпна, без да ще. По лицето ѝ позна, че чак това я е наранило, а не можеше повече, не биваше.

Мълчаха. Това мълчание беше друго, пълно с горчивина и студ.

— По-лани, казваш, посекли стопанина ти? — обади се той след време.

— По-лани. Че аз не от него.

Пак млъкнаха. После заговори жената. С гласа, който бе чувал години у себе си — глас на бездънна обида, и безбрежна омраза към света.

— Не зная от кого. Този може би, що довърши децата ми. Или другия, къщата дето запали. Веднъж ли ме влачиха, един ли мина през боаза, през Крън… От размирното трудна, това да знаеш! Тебе ли догнуся от размирието.

Заплака тихо, отчаяно.

— Мълчи! — рече той. — Бог взима и дава. Тѐ, няма да си сама, дете носиш.

Плачът ѝ секна като прерязан. Вдигна очи. Сухи бяха и те, и думите, с които го шибна:

— Това дете ли ще ме сгрее, викаш? Катилин ли, викаш, да кърмя? Чуй, дявол ли си, какво си, нека ти кажа: много жени са трудни от размирието, ама едно дете няма да се пръкне от тях. Да не са плитки язовете по водениците? Там ще залюлеем децата ви, проклети да са! Семе няма да остави размирието, мен помни!

Уж още седеше до него, а му се чинеше, че помежду им има мегдан земя. Стърси се: нима накъдето и да посегне, ще напипва неживо? Язовете!… — звънеше в ушите му. „Кой вика, че били слаби? — помисли си. — Тъкмо те, жените, могат да свършат света.“

Какво ставаше тази вечер? Защо тъкмо тази вечер усети страх пред свършека? Дали защото за някакъв миг съзна, че сам той, че самото размирие бе ограбило не само хората, но и себе си?

— Слушай — рече по някое време, без да знае как ще започне. И сетне, съвсем направо: — Роди това дете!

Тя не отвърна, никак не личеше какво мисли.

— Ще ти дам пари. Много. Злато. Отчувай го!

— Защо? — попита спокойно тя.

Мъката ѝ отново бе заседнала някъде дълбоко.

— Тъй. Мое е това дете.

— Не е. С тебе съм сефте.

— Мое е — повтори той. — Нали сама рече, че било от размирието.

— А мое няма да бъде.

— Ще ти дам пари, слушай. Тук и да останеш, за какво? (Взе да я увещава, сякаш много важеше дали това дете ще живее, или не.) Кой знае какво още ще ти мине през глава… Иди някъде, в някой град. Предреши се на кадъна да не те закачат. — И като че се сети какво би я убедило: — Отчувай го, може някога да го подиря.

„И туй ми било шейтанът — мислеше жената с тъжна нежност, — за дете го доболяло шейтанът! — Очите ѝ бавно го оглеждаха, сякаш го докосваше с пръсти. — Чуден човек! Челото на пороя, така ли каза? Той е челото на пороя, силен, защото нищо го не държи оземи. А защо му се иска сам да се залови за нещо?“

Навярно усети жалост, прастарото съжаление към мъжа и самотията му.

— Хубаво — каза съвсем неочаквано. — Ама не заради парите ти, да знаеш.

След един ден и две нощи (дълги, топли нощи, странни нощи, през които — за първи път — една жена заспиваше преди него в постелята, а не оставаше да слухти, будна и настръхнала, да чака ново насилие или смъртта си; нощи, през които големият главатар разбра, че може да има на този свят и друго, вън от глада, страха или разплатата) тя си отиде.

Даде и двамина да я отведат към Филибе. Кон ѝ даде и пари. Много, колкото да отгледа не едно, а три деца.

Кажи-речи, че бяха се простили. Току-що съгледвачите обадиха, че към Казанлък идвал Кючук Хасан, главатарят от Севлиевско, та Кара Фейзи веднага забрави двете нощи, новите си чудновати мисли — забрави всичко, встрани от своята цел.

Жената се стегна завчас. Тихо, замислено — тъй както всяка жена се готви за уж неголеми, не кой знае какви работи: за път, за къра или за празник. Мъжът не предполагаше, че сега тя пресмята какво не: как ще измине дългия път до града, как и къде ще се предреши, каква къща ще потърси и как ще я нареди, как ще нарече детето, какво ще му говори за баща му и още много… Мъжете са свикнали да мислят женската работа за проста точно загдето жените я вършат без шум. Така и така никой не може им помогна.

Вече беше се изправила (той не я забелязваше — кроеше: Селвили Кючук Хасан трябва да бъде пресрещнат из широкото, в полето, ще го ударят и гонят до боаза, за да не се окопити), вече беше се изправила и оглеждаше одаята — май нямаше повече какво.

— Сбогом — рече.

А не помръдна, сякаш очакваше още нещо. Но той като че ли се върна отдалеко: какво е част от един час, дори две топли нощи? Колко могат да натежат те срещу един разбойнишки живот?

Отдалеко дойде и гласът му:

— Сбогом.

— Сполайти.

Тръгна си. Тогава чак Фейзи се сети:

— Чуй — каза, — къде да те диря? До някой ден; не те лъжа, няма да е скоро.

— Сама ще те подиря, когато ти потрябвам.

— Как ще узнаеш кога?

Погледна го почти учудено.

— Как! От хората. Негли песен ще извадят! Ще се чуе до ден, че ти е додеяло, ще науча.

— А откъде знаеш, че ще ми додея?

— Щѐ.

Каза го толкова убедено, сякаш вече бе видяла как Кара Фейзи се отвръща от пътя си. И излезе.

„В полето е по-хубаво — продължаваше да мисли той, — в полето по̀ ще личи силата на дружината ми.

Какво каза тя на излизане? Щѐ… Как не! До Стамбул докато не опра, да се оправя с всичките му паши и везири, докато не оставя султана без земя и рая, няма да е! Пък за това не стига животът, и за син ми ще остане! (Син ми — в мислите му вече имаше някакъв син.) А тя май си рече: щом ми е дотрябвало дете, ще ми додея. Женски акъл!“

По пътя към Филибе зимният вятър гонеше трима конници: двоица мъже и жена. И едно неродено. Дали това неродено щеше да привърже към земята неукротимата стихия, големия главатар (тъй се надяваше жената), или ще продължи разплатата, кога Кара Фейзи нямаше да го има? (Тъй се надяваше Кара Фейзи.) Или щеше да тръгне по някакъв трети, свой път? Кой ли пък живее за туй, за което са го родили!

III

Както всяко нещо, което нетърпеливо си чакал, мирът не донесе на Селим хан много радост. Какъв ти мир! Чак след като подписаха договора с русите в Яш, султанът разбра на какво се вика война.

Не минаваше ден да не довтасат до Дивана десетина жалби на раята и кадийски писма. В Севлиево вилнеел Селвили Кючук Хасан; Ловченско и Плевенско грабел един главатар, комуто още името не знаем; в Силистренско, та чак до Варна се е закрепил здравата Йълъкоглу, а из Тракия… — там вече отделните дружини и главатари бяха се слели в безкрайна вихрушка, тя всеки ден помиташе цели села, взимаше стотици живота и набираше все по-голяма сила. Кърджалиите, кърджалиите, кърджалиите!… — като грохот идеше до столицата името им, като вълна я заливаше ужасът, донесен от безчетните бежанци.

Те се нижеха в дълги кервани откъм север и запад. Изпити жени, с дете на гръб и две-три, заловени за ръце или поли; тъжни прашасали мъже, нарамили цялото си имане в кош или денк; старци, които рядко опираха до Стамбул, повечето се гътваха край пътя и тъй си оставаха непогребани, керванът не можеше да спира.

Отначало столицата зееше с десетината си врати срещу бежанците — защото още бяха малко. Но скоро гостоприемните порти на града се притвориха пред човешката върволица — къде да денеш толкова народ?

Ако човек би излязъл извън Стамбул, щеше да види покрай високите му стени много колиби от слама и кал. Като подплашени пилци се притискаха хората около стара квачка — старият град им се струваше неуязвим и те търсеха малко сигурност наблизо. Странни изглеждаха тези хора на стамбуллии: никого от тях не вълнуваха събитията, които тресяха столицата, не им важеше какво става и какви сили си дават бой между стените на града. Бежанците поминаваха някак, макар да ги не пускаха в Стамбул. Но всеки от тях като че живееше някъде далеко, там бяха всичките му мисли, грижите, мъката му. И ако проговореше, знаеше си едно: Кючук Хасан и Кара Фейзи, Гушанц Али и Пехливан Омер… Само това им беше на уста — ужасът, който ги отвея от родните им краища, ги правеше слепи за стамбулските красоти, за събитията, що тресяха Стамбул, както вече се каза.

А онова, което се случи в столицата през пролетта след договора с московците, наистина я разтресе. Правеше първите си стъпки „низам-и джедид“ — новият ред, измислен от Селим хан и съветниците му. Ако разгърнеш историята, тя твърди, че нито е имало някакъв ред, измислен и наложен от Селим хан, нито пък — нещо ново в сакатите мерки, които бе нарекъл с такова гръмко име. Но историята съди така: качва се тя на някой висок връх, едва ли не Арарат, където спрял Ноевият ковчег, оттам гледа света. И казва тогава: „Какво е новото в «низам-и джедид»? Стара песен!“ — Това, че е стара, право. Ама я питай стамбуллии, живели през онази хилядо седемстотин деветдесет и втора година, дали са видели нещо старо в „низам-и джедид“? Или им се е струвало, че ще се продъни земята и ще завали огън над грешниците, натрапили такива невиждани новости в реда на империята?

Из стамбулските чаршии, пред джамиите и на скелята парцаливи дервиши предричаха божа разплата, възмездие за греховете. Някои (все още казваха така) били забравили правата вяра и оставяли чужденци да се месят в делата на Османовия дом. Някои готвели края на еничарския оджак. Тия някои се били оградили с користни чужденци, с лоши мюсюлмани. „Тежко и горко — нечувано ще бъде божието възмездие, никого не ще отмине великият божи гняв, правоверни, защото и вие, всички вие, не сте се опрели на злото!“

Хората слушаха, без да мигнат и дишат, думите на такива дервиши — свети люде! После се оттичаха към бреговете на Пролива и Златния рог, там живееше в слепени една о друга къщурки беднотата на Стамбул — дребни еснафи и измекяри, хамали и сергиджии. Те разнасяха между своите ужаса, навеян от дервишките думи; до късно шепнеха през комшулуци и пред порти за страшното, което идеше; накрая сядаха на оскъдна вечеря всред жените и децата си и ги гледаха сякаш на раздяла. Негли нощес можеше да ги удари великият божи гняв, възмездието.

Но какво бе непростимото, което би накарало аллах да отвърне лице от стадото си? — Как какво? Чужденците, които се разпореждаха в сарая, които бяха измислили и низамите, и новата хазна, и всичко от този вид.

Право казано, нямаше почти никакви чужденци по това време в сарая. Един-двама строители, няколко изкусни майстори на топове и още няколко изучени топчии, които пък трябваше да изучат новата османска войска да си служи с новите топове. Но в страховете на стамбулската тълпа те нарастваха на стотици и едва ли не управляваха империята. На тях приписваха тъмна власт над самия султан, на тях отдаваха всички бедствия, кажи-речи, и сушата.

Е добре, да кажем, че сушата не била от тях, ами низамите? Те и не бяха облечени, както що е дал бог — с фереджета или салтамарки, — а носеха някакви московски сини куртки, закопчани от брадата, та до чатала. Къде е имало такова в султановата земя? И откъде ще е дошло, ако не от неверниците? Някои подшушваха дори, че низамите ядели в чорбата си свинско, а от човек, който яде свинско, можеш да чакаш всичко.

Така роптаеше Стамбул, а Селим хан си мислеше, че никой няма хабер какво става в Левенд чифлик.

Левенд чифлик султанът взе от Хасан капудан-паша, който изтърва Очаков, та го принесоха жертва на стамбулската тълпа. Селим нареди да превърнат чифлика му в казарма — най-красивата, която е видял Стамбул. Макар наоколо да пазеше стража, стамбуллии провиждаха през мрежата от кипариси и орехови клони украсените дувари на новата къшла; гледаха тънките редици сини низами, които тичаха нагоре по хълмовете около Буюкдере, наглеждани от чужденци. „Докъде стигнахме!“ — цъкаха правоверните и отвръщаха поглед, за да не бъдат свидетели на греха. Но ако да биха знали друго: че Селим хан, предрешен като ага или търговец, почти през ден ходеше в Левенд чифлик да се порадва на делото си, едва ли биха го преглътнали току-така.

Селим хан познаваше силата на корана, на вековния обичай. Другата, която рушеше неговото спокойствие, му бе непозната: размирието. До Стамбул стигаха все още далечни отгласи от него: керваните бежанци, честите жалби на раята, побирчиите с празни торби.

Султанът съзнаваше, че не ще се справи с двата си врага наведнъж: с отпора срещу новото, който се наливаше с всеки час, и с размирието. Трябваше да ги бие поотделно. Да започне с по-слабия (за по-слаб считаше размирието). През ум не му минаваше, че тези два врага могат да се съюзят срещу му.

Трябваше да се пребори първо размирието с бързи, сигурни удари. Така постави той въпроса пред първенците от Тайния диван:

— Срещу размирието ще се борите с всички средства — това не се търпи повече! От Румелия хазните получават нищожен приход, Румелия пъка от разбойнически дружини. В Румелия трябва да бъде изпратен истински поход, като на война. Начело на похода, съставен от еничарските части при двора ми, назначавам Мехмед паша. Ето — Селим се усмихна, — ще постигнем двойна цел: ще умиротворим Румелия и ще отдалечим от столицата най-опасните врагове на новия ред.

— А ако прибавят и своето размирие към размирието в Румелия, султанъм? — изтърва се Ибрахим кехая.

— Отивате далече в подозренията си… Така Мехмед паша ще замине за бой с размирниците — продължаваше увлечено султанът. — Вън от това ще бъдат взети и други мерки: още утре да се разпратят фермани до раята на всяка каза и град. Нека всичките ми поданици, без оглед на вяра и народност, се въоръжат и дадат отпор на кърджалийските дружини. Всяка каза и град ще избере своя стража, която да охранява границите на казата. Нарочни съгледвачи ще дебнат появата на разбойници и ще я съобщават на населението. Бързи гончии ще обаждат на съседните кази, че се задава опасност.

— Прости, султанъм — говореше Татарджик Абдулла, кадиаскерът на Румелия. — Изглежда, не дочух: да се въоръжат всички, без оглед на вяра и народност, имаше ли такова?

— Тъкмо така.

— И гяурите, и те ли?

— Та те са повече от половината население на Румелия! Къде без тях!

— Не зная дали султанъм е премислил спокойно: как ще накараме по-късно раята да върне това оръжие? Не е ли твърде опасно, ако свикне тя да брани с оръжие селата си? Не е ли дори опасно само това — неверникът да проумее, че може законно да вдигне ръка на правоверен, бил той и разбойник; че има право да брани своя дом? Заповедта принадлежи на тебе, султанъм, но смиреният ти роб не ще отмине с мълчаливо съгласие такива думи. Неизброими нещастия очакват държавата, ако бъде раздадено оръжие на неверниците.

— Никой няма да им раздаде оръжие, бъдете спокойни!

— А как ще се въоръжат без оръжие?

— Ще изковат. Тук е и най-важното в замисъла ми: трябва да накараме раята сама да унищожи разбойниците. Тъй и тъй от размирието страда най-много тя. Когато ѝ бъде разрешено да носи оръжие, ще се втурне да кове ножове и щикове, саби, брадви, вили. На това е способна. Стрелящо оръжие тя не може никога да си набави, нито да изработи.

Раята ще излезе срещу размирниците дори само с такова оръжие, за да отърве земята и къщята си. Несъмнено, ако получеше пушки и пищови, би се справила с по-малко кръв срещу размирието, но би била опасна и за нашата войска.

Струва ми се, че съм премислил добре, първенци на Дивана ми, макар да ме укорихте в недомислие.

Сега дойде ред на велможите да се засрамят: взимаха Селим хан за зелен мечтател, за момче, увлечено от френски книжки. Но дойдеше ли до раята, ненужно бе да учиш Селим хан на държавно витийство.

Вечерта султанът не излезе, както всяка вечер, на кьошка си над Пролива. Всеки би могъл да забележи, че Селим не е разположен. Беше се свил в тъмното си фередже от тънка вълна върху миндера, не поглеждаше купищата писма по масата, нито книгите, които чакаха отдавна, струпани до възглавницата му.

Напоследък рядко бе излизал открито из града, нали в Левенд чифлик ходеше винаги преоблечен. Но днес бе му се сторило, че е оправдал надеждите на стамбуллии (като отложи неопределено делата по новата войска, за да пребори размирието). В такъв един ден Селим хан си мислеше, че има право на народна благодарност.

Нареди да оседлаят коня му и го приготвят. Пейковете плъзнаха копринена шуба на плещите му, надиплиха прозирната чалма. Когато вървеше към Портата на щастието, Селим хан наистина изпита отдавна неизпитано щастие — щеше да излезе из своята столица, да приеме благодарностите и приветствията на тълпата, а в измъчената му душа полека ще се наслага спокойствие.

Капуджиите отвориха пред него портата. Под свода блесна майската зеленина на старите дъбове във втория двор. Върху яркозеленото, на сами вратите се изрязваше черният жребец, а около него синееха и белееха еничари, Селим хан пое пред свитата си из Стамбул.

Всичко вървеше тъй, както го виждаше във ведрите си мечти: пред дюкяните излизаха еснафи и търговци, припрени чирачета викаха из все гърло „Яшасън!“, зад гъстите решетки се мяркаха светли петна — кадъните искаха да зърнат султана си. Всяка пролет Старият град оживяваше в многоцветно, ликуващо опиянение, сякаш сам не вярваше, че възкръсва за живот и този път — толкова много пролети, лета и зими носеше върху каменния си гръб. Именно такъв ден бе улучил Селим хан, за да мине на кон из Стамбул.

Вече щеше да свърне назад, когато от ликуващата тълпа се измъкна някакъв оръфан дервиш и се простря пред коня му. Всичко стана тъй внезапно, че Селим хан едва успя да придърпа поводите на жребеца. Огледа се безпомощно: какво трябваше да извърши сега един султан, ако не иска да стане за смях!

А човекът лежеше направо на плочите, в праха, и мършавите му плещи се тресяха — дали беше припадничав, или луд? Такива в мюсюлманската земя минават за божи хора, та никой не ги допира с пръст — през техните уста говорел аллах, така викат.

Тълпата престана да се вълнува, всички бяха вторачили очи в разтрепераното човешко подобие, чакаха да чуят божи глас. А Селим хан се усещаше като карагьозин в панаирско зрелище.

— Стани, божи човече! — издума той с величие и благост, както приляга на един халиф. — От кои краища си и какво те е довело в Стамбул?

— Няма да стана! — наистина не се повдигна човекът. — Няма да стана от праха! Нека върху ми падне наказанието, нека се излее върху моята глава гневът божи, насочен към тебе, всесветли султане!

Гласът трепереше все по-пискливо и нетърпимо напрегнато.

— Приеми жертвата ми, всесилни, прегази ме с коня си!… Дванайсет години не съм сложил в уста ориз… Корени и листа поддържаха жалкия ми живот. Великите угодници на аллаха ми се явиха и в пустинята, и на брега на морето… Постигнах божията благодат! Мини през мене, наместнико на Пророка, нека аз изкупя неволните ти грехове!… Виж ме, виж! Аз с добра воля ти отдавам светлината на очите си, ударите на сърцето си, за да пребъде вярата на Мохамед и законът на дедите!

Дервишът бе се вдигнал на колене и всички можеха да видят как се тресе рядката му мръсна брада, как от ъглите на изкривената уста извира пяна, а от стиснатите му очи — сълзи. Селим хан почувствува отврата, не правоверната, но естествена отврата на здравия човек от недъгавия, на ситостта към безсмисления глад.

— Лъжат падишаха ви, правоверни!… Лъжат го крадливите, мръсни чужденци, дето ядат свини и плюят на корана!… Мини през мене, султанъм, за да се очистиш с кръвта ми!

Наред с погнусата сега Селим се потърси и от страх. С края на окото си бе следил тълпата наоколо и доловил, че тя се преобрази. Лицата ѝ се изопнаха от суеверен ужас; не султанът и халиф стоеше вече в кръга на напрегнатото ѝ внимание, а човекът, през чиито уста говори бог. Чистият човек…

Селим знаеше, че само така не бива да постъпва, а все пак го стори: притисна пети към хълбоците на коня, избиколи проснатия наземи дервиш и препусна нагоре, към Ат мегдан. Бягаше уплашен от гнева не на бога, а на тълпата. Подире си дочу конски тропот, но тъп, неравен. Свитата не бе избиколила дервиша, та копитата на конете ѝ го довършваха.

Изстена през зъби, потресен от човешкото суеверие. Никой не чу вика му — той се удави в екота на копита и в друг вик: стоглас, несвестен рев на хора, видели чудо.

Тази вечер навярно стотиците сеирджии щяха да разказват по улици и кафенета как един пратеник божи измил с кръвта си греховете на султана, как над премазания му труп се издигнала бяла светлина и от костите му покапало благовоние.

А същата вечер Селим хан седеше свит на миндера в одаята си и лъчите на залеза през червените джамове му се струваха струи прясна кръв, плиснала върху плочите.

Жертва, жертва за очищението му… Една ли само жертва взе и ще вземе неговото велико дело? Ако утре тълпата се нахвърлеше върху низамите в Левенд чифлик, върху зидарите по строежа на Селимовата къшла? Ако вдругиден стигнеше до бой между старата и новата войска? Ако моллите насъскат народа срещу Топкапу? Колко човешки живота ще струва тогаз новият ред?

Лекарят на султанъм е дошъл, ще го приеме ли всесветлият?

Откак препаса сабята на Пророка, Селим хан рядко се сещаше за Роберто Лоренцо. Нали сега вече имаше пред кого да говори дълго и красиво, да разстила кроежите си, да получава задължително одобрение. Отмина времето на опасни мисли, споделяни с някакъв тъмен гражданин. Мечтите трябваше да се превърнат в дело — каква работа имаше тук Роберто Лоренцо?

Дали само затова султанът вече виждаше рядко лекаря? Или изпитваше някак дълбок срам пред довереника на младостта си, който бе го научил да мисли и търси? Да не би Селим хан да долавяше, че султанът стои по-ниско от някогашния принц, та творбата не оправдава труда, вложен в нея?

Трите години след 1789 (годината, в която Селим зае престола) го измениха, отнеха на чертите му младежката пламенност и страстна вглъбеност. Но тия три години — след Великата революция — бяха изменили и гражданина Лоренцо.

На мястото на честолюбивия дребен учен, увлечен от идеи, сега стоеше съвсем нов човек. Мечтите на Лоренцо (за разлика от смътното бълнуване на принц Селим) бяха се превърнали в живо, пълнокръвно дело, макар той да нямаше дял в това превращение: гражданството бе спечелило боя срещу кралете, гражданството отстояваше своята власт против цяла Европа, законодателствуваше, управляваше, строеше.

Понякога му беше и смешно, и жалко, спомнеше ли си дългите години, изпълнени с работа над личността на Селим. „Колко непрогледна ще да е била предреволюционната действителност, за да се заловя за такава крехка вейка всред хаоса: просветения монарх! А историята доказа (и как още!), че един монарх не може да бъде нищо повече от монарх. Без всякакви прилагателни — враг и палач на Новото! Доказаха го не само събитията на Запад, ами и Селим III. Приятел на Просвещението и свободолюбивата мисъл! Толкова по-смешно се плете сега, спънат от добрите си намерения, толкова по-срамно отстъпва пред всяка заплаха на реакцията. Какъв идиот съм бил!“

Сякаш бяха изтекли не три години, а век, откак Лоренцо захвърли творбата си. През първата от тях поне запази топло съчувствие към някогашното пламенно и тъжно момче. Спохождаше султана, изслушваше трескавите му приказки. После, когато срещу революцията се изправи съюзът на всички монарси, вражият обръч стегна Франция и изглеждаше, че победата на гражданството ще бъде кратка, доктор Лоренцо започна да не търпи Селим хан: дразнеше го ориенталското превъзходство, с което султанът отминаваше вести за големи събития, детинските му разсъждения върху света и хората. Преди време бе мислил: „Може Селим да не е кой знае какво, но за турски принц е непостижимо много.“ По-късно не намираше у себе си такова извинение — с любовта си отива и прошката. Боят бе започнал и между враждуващите станове — между гражданина и монарха — не остана никакъв мост.

Лоренцо се поклони едва. Някога, в дните на близостта им, това беше в реда си. Тази вечер Селим го отбеляза и дори му стана чудно, че то го засегна. „Нима започвам да робувам на маймунските нрави в Топкапу?“ — рече си.

— Радвам се, че ви виждам, приятелю, вече рядко се сещате за мен. Може би здравето ми изведнъж се е подобрило?

— Боледуват безделниците, ваше величество, едничко те имат време за болести.

Италианецът се облегна на възглавниците със съзнато нехайство. Лоренцо пропусна нападението над Бастилията и превземането на Тюйлери, затуй вероятно му се щеше посвоему да направи една малка революция в Топкапу — да се облегне и свали шапка. Сложи я на колене, погледна падишаха: как ли ще приеме той тази волност?

Премрежените, златисти очи насреща му се усмихнаха и не за първи път Роберто Лоренцо долови у ориенталеца нещо, което западнякът никога не ще постигне: способността да те накара да се почувствуваш смешен, когато си решил да изобразиш от себе си отчаяна дързост.

— Нови цветя цъфтят на шапката ви, Лоренцо — забеляза Селим хан все с усмивка. — Красиво!

— Това е кокардата на якобинците, ваше величество. Всички съчувственици на революцията я носят. Напоследък срещам трицветни кокарди и в Стамбул. Революцията, изглежда, има приятели между чужденците в столицата.

— Да, чувах. И знаете ли от кого?

— Нямам представа.

— От моя министър на външните дела. Вчера при него се явил посланикът на Австрия, възмутен от появата на подобни цветя върху някои шапки. „Бог да накаже френците, не можем да търпим повече това! — рекъл. — Бъдете добър, ефенди, заповядайте им да свалят от главите си тия техни кокарди!“ „Ех, приятелю, колко пъти съм ви казвал — отговорил везирът. — Османската империя е държава мюсюлманска. У нас никой не обръща внимание на такива знаци. Ние считаме за гости търговците на дружеските ни страни. Каквото си щат, това да надянат, каквито значки им се носят, нека си ги носят. И кошница да нахлузят на глава, Османската империя не е длъжна да пита защо са я нахлузили. Напразно сам се затруднявате с такива грижи!“

Селим хан не притури нищо от свое име (ако, разбира се, не бе измислил ей сега целия този разговор) и загледа чужденеца със замислената си усмивка.

Роберто Лоренцо се почувствува унизен. „Как наистина съм могъл да се надявам, че Просвещението може да ни свърже с тях? — мислеше той. — Та това е свят, затворен в превъзходството си, вдъхнато от една могъща религия. И никой дори Селим, който се възхищава от мислителите ни, не може да се отърси от това чувство — от убеждението, че кучетата лаят, а керванът си върви. При което кучетата сме ние, гражданите с кокардите.“

— Дойдох да се сбогувам с ваше величество — произнесе той подчертано сухо. — След ден-два ще отплавам за Франция.

— Ще отминете покрай родината си, за да отидете във Франция? — Селим вече не се усмихваше. — Какво добро може да ви чака в страна, където бушува революция? Във Франция готвят съд над краля, знаете ли? Ето, Лоренцо: дотам стигат хората, които твърде много вярват в човека. Дотам стигна и приятелят ми, кралят. Не отивайте във Франция, Лоренцо, няма да бъда спокоен за вас!

Срещу лекаря стоеше вече не ориенталски тайнственото лице, надчовешката насмешка. В златистите очи отново имаше приятелска грижа, тревога и близост.

— Може да бъдете спокоен, съвсем спокоен. Аз не съм крал. И простете, че ви противореча, ваше величество, но Людовик Капет не е жертва на прекомерната си вяра в човека. Само на това, че твърде късно и твърде неискрено повярва в силите на народа си. Сбогом. И благодаря за всичко.

„За какво благодаря — помисли си, — какво съм спечелил от него? Спечелих… Едно голямо познание. Ако не беше Селим хан, едва ли сега бих отплавал тъкмо за Франция, бих останал с вярата си в просветения владетел, в силата на словото. А Селим хан ме накара да разбера, че силата е само в силата.“

— Надявам се, ваше величество, новият посланик на Франция в известен смисъл да ме замести при вас. Семонвил е изключително просветен и честен човек.

— Не, Лоренцо. Никой няма да ви замести при мен. На вас бе простено всичко заради многото, което ви дължа. Но кралеубийци не ще прекрачат прага на Топкапу, вярвайте ми. Най-сетне и аз съм владетел! Сбогом!

Още миг стояха очи в очи, като че не искаха това да са последните думи помежду им. Двама човеци търсеха път един към друг, а не можеха да го намерят; единият най-сетне беше владетел, а другият — съчувственик на кралеубийци.

Лоренцо се озова на скелята на Златния рог. Марсилският кораб, който трябваше да го отнесе, се полюшваше върху черната като зехтин вода. Стори му се, че не ще изтрае дните, що го деляха от завръщането. „Какво завръщане — помисли, — та аз никога не съм бил във Франция! Все пак: завръщане. Не е ли Франция едничкият дом на свободния гражданин?“

Обгърна нощното вълшебство на Пролива и града, а не усети тъга, че се разделя с тази неповторима красота. Високо над морето просветваше с прибулена, уморена светлина кьошкът пред покоите на Селим хан. „Боже — избликна в мисълта на безбожника, — благодаря ти, че не съм се родил султан!“

IV

Когато си на война, хеле ако си в бой, мислиш: само да свърши, веднъж да ме отмине умирачката! Сетне, ако оцелееш, наместо да благодариш на орисницата, че те е пощадила, вземеш да ѝ искаш отново: веднъж да поема към дома, повече ми не трябва. А ето, идва и мирът, разните му везири и пълководци са се събрали в някакъв град из Молдовата, спазарят се и най-сетне драснат договора: туй вземат русите, това задържа султанът.

Чак тогава, тръгне ли човек за дома, най-много иска от орисията си да завари колибата читава и нивите избуяли, да намери жената все тъй млада и захватна, ако да са минали пет или петнайсет години, а самият той вече да е посивял, децата си да види живи, всичките там три или осем, и отрасли вече, та да помагат. И какво още не…

Безброй мъже, брадясали и прашасали, повечето с продрани дрехи и продънени цървули, мръсни, недохранени, ранени и осакатени, се повлякоха през тази пролет от север към Дунава и сетне през Дунава — отсам. Поне половината от султановата войска не дочака мира, за да се източи обратно, а по един-двама на десет от мъжете, що бяха потеглили в поход, съвсем не се върнаха. Избиха ги. И все пак това, което остана от войската, приличаше на безброен, плъпнал на слънцето мравуняк. Много хора, много съдби.

Кажи-речи, между първите, що поеха назад, бяха войниците на онзи паша, когото сераскерът остави в Мачин с голяма сила. Голямата сила две години беше се излежавала в калето, крала кокошки и закачала булки, докато не заприлича на кърджалийска дружина, само че по-многолюдна. И русите можеха с един замах да вземат Мачин, ако не беше избързал мирът. Сега пашата яздеше на два часа път пред писаната си войска, защото го беше страх да се измеси с нея. От време на време нощем зад гърба му светваха пожари и той се досещаше, че пали не друг, а неговите войници, но се правеше на сляп.

Пуста и безрадостна се ширеше Подунавската равнина, сякаш без жива душа. Вдън земя се бяха сврели хората, докато се отлее султановият поход. А как ли щеше да изглежда Подунавето, след като се изтечеше целият аскер?

На края на пашовата свита, в плитка каруца, седеше средна пора човек. Якият впряг като нищо следваше конниците. Каруцарят (някакъв делиормански турчин) стоеше прав и с чудна ловкост се удържаше така, макар каруцата да играеше лудо по буците и трапчинките на друма. Сушата вече бе успяла да прегори плитката пролетна киша, та пътищата бяха неравни.

„Хубаво заварваме Румелия — мислеше си пътникът. — И в Анадола комай вече е по-берекетлия земята!“

— Докъде стигнахме, ага? — обърна се той към каруцаря, нищо че онзи не беше никакъв ага.

— Къде Шумен сме вече… чорбаджи.

Колкото и див да беше делиорманецът, спретнатият човек с умното лице му вдъхваше неволна почит.

— Откъм Шумен ако отбия, за пет часа съм дома.

— Че защо не отбиеш, чорбаджи?

— С пашата трябва да ида до София. Там ще ме отпусне. Първо да си взема платата, че тогаз. Зер, четири години стана, как служа.

— Какъв си му ти на пашата?

— Водя му сметките.

— Глей, глей! Учен човек си бил. Мигар и турско умееш, а? Виждам, гяурин си. Грък, а?

— Българин съм. Котленец. Ама умея и гръцко. И турско умея.

Замълчаха, като че ли траповете и бабунките по пътя, подрипването на каруцата скъсаха думата им.

— А ти къдешен си, ага? — попита след време българинът.

— От Козлуджа, минахте оттам. Голямо село е нашето, богато. Не гледай, че съм с кърпено дъно.

— Към коя каза пада туй, Козлуджа? Варненският или шуменският аян ви оправят?

— Бог знае, речи го: самият дявол! Чуй какво, чорбаджи, и ние вече се оплетохме. Днес един, утре други, вдругиден още два-трима. И всеки граби, коли, щом не дадеш. А за нас, простия народ — все то е дали султан, дали аян, или направо разбойник. Затуй, знаеш, някои наши селяни де, и те поеха с разни главатари. За какво да седят дома, чифчилъкът не върви в такова време. Защо да се не пооблажат хората? Само нас ли ще ни грабят, а?

Писарят не отговори.

„Грабете — мислеше си той горчиво. — Грабете, не награбихте се, не наклахте се! Карайте си зулума, пък ние ще заравяме деца под пожарищата, ще гледаме как влачите жените ни! Няма отърваване за нас, няма край теглото наше!“

Бяха влезли в някакво село. Из тревясалите дворове се мяркаха старци и тук-таме някоя коза; с подвита опашка прибягваха мършави псета. Делиорманецът разпрегна при чешмата, а пашовият писар скочи с изтръпнали нозе, поразстъпи се и се изтегна на скамейката пред нечия порта.

Забеляза, че селото е съвсем запуснато, като отписано. Върху много покриви керемидите или плочите бяха разбутани (знаеше, че обирниците ровят и под керемидите, нерядко човек там крие парите си), но никой не бе ги наредил отново. Други къщи зееха с отпънати порти, и през портите се провиждаше бурен около герани и пред плевни. На един прозорец с избито черчеве бе цъфнало мушкато; ярката му червенина крещеше чуждо и дори грозно всред пустоша.

„Какво ли ще заваря и аз дома? — мислеше си българинът. — Макар Котел да не е из равното и да го пазят дервентджии, не ще е минал без зулум. Пък и да е целеничка къщата, как ще се живее в Котел, щом тате вече не е там? Харно, той поне се отърва от чорбаджийски клевети, от лихви и страхове, а нас, челядта, кому остави?“.

Отървал се бил старият! Засмя се кисело на себе си: хубаво отърване… Нещо се сети, бръкна в мешинената торба, изкара кесия за книжа.

Писмото… Четири месеца беше пътувало от Карнобат до Мачин, минавало от ръка на ръка, докато дойде у Владислав. Пак му се дощя да го препрочете. Зачетеше ли бащините си писма, струваше му се, че до него седи старият — кротък такъв, сладкодумен. Каквото и да разказваше за себе си, като че говореше не за своя мъка и своя беда, ами все едно че се гледаше отстрани. И не само страшното виждаше в патилата на този, когото гледа, ами и смешното.

Бащата на Владислав, поп Стойко, бе оставил Котел преди година-две, докато син му служеше в Мачин. Уж да се отърве от беди, а на по-големи бе налетял, види се. В Карнобатско вилнеели няколко аяни и еничарски аги, че и един от Гираевци, преселените в Румелия кримски ханове. Тъкмо този Гирай бе подгонил поп Стойко и за него се говореше в писмото.

Султанът — пишеше там — хвърлил око на някоя българка, ама не могъл да я вземе за втора жена, че първата не му давала. Така я държал, а тя не смеела да се омъжи, да го не разгневи. Нейсе, престрашила се по едно време и поп Стойко я венчал — хабер си нямал каква е работата. Но султанът узнал и тръгнал да търси попа.

Владислав разгърна ситно изписания лист, зачете напосоки:

„… И аз тогаз се убоях и прийдох в голямо съмнение. След това пойдох на едно село, що се нарича Костен, само там има църква у целия Карнобатски кадилък, да служа литургия в деня на светите апостоли Петър и Павел. Прийде някакъв човек на име Милош, та ме позова за някаква бърза работа, и аз след обяда тръгнах. И вървяхме с тогова Милош по пътя си. Гледаме: на едно място, на малко от пътя, мъже и жени жънат нива и двоица турци стоят при тях. На коне. Като минавахме по пътя, позоваха ни да пойдем при тях. Като приближихме, рече Милош: «Султанът е.» И аз се затекох да му целуна скута. А той ме попита: «Ти ли си на тия села поп?» И аз отговорих: «Аз съм ваш роб.» А той ми рече: «Ти ли венча Кованджиевата дъщеря в Карнобат?» Отговорих: «Аз съм човек чужденец, наскоро прийдох и не зная коя е Кованджиевата дъщеря.» А той тозчас вдигна пушката и ме удари два пъти с тепеджика по плещите, после извади пищов на мене, а аз, като бях близко до него, хванах му пищова. А той повика на своя човек: «Дай скоро въже да обеся тогова пезевенка!» И той отиде и взе от моя кон юлара, що беше два ката, и хвърли го на шията ми. И имаше там една върба дърво и тозчас възлезе той на върбата и потегли ме с юлара, ала ръцете ми, като не бяха свързани, държа юлара и теглех го надолу, и молех се на султана да ме пощади, а той седеше на коня си, викна на Милош с голям гняв и рече: «Прийди и вдигни тогова пезевенка бе!» И Милош начена да се моли заради мене, ала като го удари с пушечния тепеджик по лицето, разкъса му челюстта. Тогава султанът се обърна към върбата, вдигна пушката си на своя човек и викна му: «Защо не теглиш въжето бе? Сега те свалям от върбата!» Той теглеше нагоре, а аз теглех надолу. И като вдигна султанът очите си нагоре, Милош, другарят ми, побягна и нямаше кой да ме вдигне. Тогава султанът рече на своя човек: «Слезни долу, да пойдеш на село и там да го обесим. Да го видят всите човеци!» И дадоха ми в ръцете юздата на коня да го водя, а оня ме повлече с въжето на шията ми, а султанът идеше след мене и псуваше ме и ми думаше: «Кога тебе не убия, ами кого да убия бе? Да венчееш моята жена с гяурина!» А аз мълчах, защото се бях отчаял от живота. Ала като ме водеше из полето, беше трева и бурен до колени и не можех да ходя. Колко пъти падах, а той теглеше въжето. За малко щеше да ме придуши. И султанът, като идеше след мен и псуваше ме, запъна пищова отзаде ми, ала не хвана огън. После пак запъна и хвана огън, ала или не ме сполучи, или не хвърли на мене, защото беше пиян. И като излезе на пътя, рече на своя човек: «Стой!» И ние застанахме. Тогава запъна на мене пушката си отблизо.

И рече ми: «Гяур, скоро влизай сега в нашата вяра, иначе, ето, този час ще си отидеш от тоя свят!» И аз какво да сторя? От смъртен страх ми изсъхнаха устата и не можех да продумам. Само това му рекох: «Ефенди, вяра с пушка бива ли? Ама щял си бил да убиеш едного попа — от света похвала ли ще приемеш?» И той немного държа пушката насреща ми и мислеше. После рече: «Разделяш ли оная невеста от мъжа ѝ?» И аз отговорих: «Наистина, щом ида в Карнобат, разделям ги.» «Закълни се!» — рече той, и аз що да сторя? От смъртен страх заклех се и рекох: «Вааллахи, биллахи, разделям ги!» Тогава ми помогна и неговият човек и рече: «Ефенди, що трябва да ги разделя? Той да ги афореса, тя сама ще побегне от мъжа си.» Тогава султанът рече на своя човек: «Щом е така, отпусни го да си пойде по пътя.» И аз, като възседнах, оттам за един четвърт час пойдох на село Сеймен, дето е оттамо на два часа, и тамо наскоро изпих четири чаши люта ракия. И като седнах, тогава ме съвзе страх и наченах да треперя като от тресавица. И до един час довтаса там и Милош и като ме видя, подиви се и падна в ужас. И хвана се за раненото си лице и рече: «Ох, отче мой, че жив ли си? Аз — рече — като побягнах много, гледах отдалече върбата дали висиш обесен и нямаше те. Ала като пукна пушката, рекох: отиде си от този свят сиромах поп Стойко!…»

Ето, такива нужди и смъртни страхове преминаха през главата ми; ето, така пострадах аз заради чужди причини…“

Тук Владислав вдигна очи от писмото и загледа, без да вижда, напреде си. Сигурно за двайсети път препрочиташе бащините си думи и всеки път наново преживяваше безмерна жалост към стария — какво ли не му се струпа; отчаяние — не ще ли има свършек българското тегло, черна, безпределна, задушаваща злоба — кога ще тръгнем да колим ние, кога аз ще поведа да беся бащата на Гирай хан, кога аз ще опра пищов о гърдите му и ще го накарам да се закълне, че ще отпусне кадъната си?

Запрегъва изписания гъсто лист, а мислите му вървяха една през друга… „Сиромах тате!“… Спомни си стария, кой знае защо, тъкмо след като бяха го пуснали от хапуса в Осман пазар, кога се поболя не телесно, а душевно, и как място си не намираше, ходеше, сякаш луд, нагоре-надолу, а косата му всяка заран беше по-бяла.

„Тогава си викахме: може и да оцелее тате, ама ако още веднъж го сполети такова, свършено е — или умът ще му щукне, или ще му се пръсне сърцето. А той оттогава какво ли още не изтърпя. Ей го, за едно чудо убягнал въжето, а ти пише като че за другиго. Слаб уж, плашлив го гледаш, пък щом онзи катилин опрял пушка о гърдите му и рекъл: «Закълни се, папас!» — той пак премислил и не в своя господ се заклел, а в турския. Та сетне да не важи, съвестта си да не погази…“

Делиорманецът запрягаше — пашовите хора вече бяха поели. Владислав се навдигна.

„Такива сме станали българите — викаше си, докато се наместваше между денковете в каручката. — Нали всеки ден се срещаме със смъртта, научили сме се и с нея да хитруваме, все едно че деца играят на сляпа баба. Ако мине — хубаво, ако не — не. Санким колцина между нас умират от смъртта си?“

Готови бяха. Преди да опне поводите, каруцарят се обърна, щеше му се отново да подкачи приказка.

— Султановите сметки ли прегледа, дорде поседяхме, чорбаджи?

— Да — отвърна след малко Владислав. — Сметките. Моите сметки със султана.

Войската се изнизваше лениво през Подунавето, едва се влачеше през угари и стърнища под пролетното слънце. Само когато паднеше нощ, войниците забравяха умората. И бодри ставаха, че и пъргави. На коне или пеши, на дружини от по двайсет-трийсет човека, те поемаха встрани от пътищата, обикаляха селата, попреглеждаха ги. Призори в бюлюците се връщаха май половината — кой артисал някъде, кой направо поел шумата, кого пребили, когато делили ягмата своите си, или пък го затрил някой селянин с по-здрава ръка, скрит зад плевнята.

Връщаха се тази пролет и конярите. Виж, тях вече човек трудно би познал — като че не пет, а петнайсет години бяха изтекли за мъжете, които извървяха пеша безкрайния път от Оджак до Гюргево на Дунава, срещу Русчук.

Вървяха с месеци. Тръгнаха още докато над равнината тежеше люта зима. Отначало бяха газили преспи до чатала, под виелицата. По-късно, когато духнаха южни ветрове, снегът се стопи и реките излязоха из коритата си, бяха газили през тресавища и такава кал, каквато по нас не си сънувал — тежка, лепкава, сякаш те сграбчва и не пуска. Бяха газили през априлски блата до пояса във водата и плашили на минаване всякакви птици, сврени в тръстиките.

Историята не говори за това, как двайсетина българи от село Конаре, Филибешка каза, са извървели пътя от Оджак на Черно море до Дунава през късната зима и ранната пролет на хилядо седемстотин деветдесет и втората година. Две десетилетия по-късно Бонапарт остави в руската степ половината велика армия, изгнила от студ и глад. Това е то: ако хората са двайсет, а не сто хиляди, историята не ги отбелязва, макар да са извършили нещо непосилно и невероятно.

Как опряха до Влашко, почти обезумели от изнемога, един господ знае. Всеки си спомняше едва някакви ями в коравия сняг, където бяха спали, стари, голи дървета, между чиито клони нощуваха уж за сушина; риби, корени и треви, които ги бяха засищали. Когато накрай стигнаха Влашко, мъжете приличаха на трупове, гнили до четирийсет в клисава земя.

Но във Влашко ги посрещна пролетта. Както и да бяха пропищели от султановия аскер, власите намериха хляб за своите, за християнска вяра. Седмици наред конярите се търкаляха покрай плетищата на разни влашки села, докато слънцето хубаво ги съживи и посъбраха сили от изпросен просеник. А щом нозете взеха да ги държат, тръгнаха наново — на юг, все на юг, дома. Ако да не би имало туй дома, биха оставили кости в снеговете на Русия, из крайречните тресавища. Но едно беше ги крепило, водило и тласкало, бе запряло душата зад зъбите им: да се върнат.

Дунава прекосиха по нарочно сглобения мост от каици, откъдето ден и нощ течеше аскерът. Конярите почакаха, докато мостът поостане празен, все не им се щеше да застигнат еничари.

По моста Първан мярна, че два-трима от мъжете се прекръстиха, та закрачи още по-юнашки, макар да усещаше чудна празнина под лъжичката. Дъските скърцаха и се полюляваха под тежестта на малката дружина, някои бяха разместени, дори трябваше да прескачаш немалки пролуки. Водата плискаше тихо между каиците, бялозелена, сякаш бездънна. На отсрещния бряг вече се виждаше заспалата на припек стража — само в султановата държава можеш да видиш от един поглед толкова нередни работи.

Когато скочиха на българския бряг и не смееха да повярват, че се е свършило теглото им — само мълчаливо се тупаха по изпосталелите гърбове и се стрелкаха със засмени очи, — стражата се надигна, ама не съвсем, колкото за лице.

— Вие пък откъде, гяури?

— От Оджак, ага. Не ни взеха с каравелите, че тясно беше, та ударихме пеши.

— Ти, какво, за ахмак ли ме взимаш? Или си търсиш белята, а? Пеши от Оджак! Друго?

— Вярвай бога, ага, преди три месеца сме тръгнали. Не виждаш ли ни хала? Ако не вярваш, да ти разкажа какво сме видели в Оджак.

„А, това ми е останало работа“ — помисли си турчинът. Беше се припекъл и не му се слушаха никакви приказки.

— Карай си из пътя! — рече. — Други да ти берат гайлето от кой чифлик си избягал и какво си дирил във Влашко. А пък туй с Оджак другиму не разправяй, че може и да не се случи човек като мене.

В Русчук влязоха по ранина, утрото блестеше в джамовете на богатските къщи. Подранили рибари, нарамили серкмета и весла, слизаха към брега, мяркаха се селяни от близките села — беше петък и идеха на пазар с кошници яйца или делва отвара.

Странниците излязоха на мегдана пред конака — голям конак със стари дървета и желязна ограда. Изведнъж Добри бута Първана: „Глей го пък тоя!“

Насреща им идеше възстар, брадат човек с дълга черна дреха и смешно шапче. Носеше запален фенер, макар слънцето вече да се показваше над чинарите пред конака; остави го наземи и се облегна о дувара.

— Защо ти е фенерът, байно? — попита Първан.

— Заповед има — късо отговори непознатият.

По говора му все пак пролича, че не е ни българин ни турчин. Грък, негли.

— Че то заповедта е за ноще: всеки, дето върви по тъмно, да носи фенер, та да го вижда отдалече стражата и го разпознае.

— Знам си аз. Един път по светло вече отивах в хаврата без фенер, че ме хванаха агите, че ми съдраха кожата от бой. Оттогаз в хаврата все с фенер ходя. Тъмно — светло, аз — с фенер.

„А, такава била тя — помисли Първан. — Евреин е.“

Както си стояха на мегдана, забелязаха, че той вече не е пуст. Бяха дотърчали някакви турци-фукари, гемиджии навярно, балъкчии. И те, щом стигнаха мегдана, спряха, като да чакаха нещо. Тъкмо Първан щеше да подвикне на дружината си да тръгват, откъм чаршията се чу глъч, идеха много хора. След миг само из широката улица се изсипа тълпа — повече турска. Тя се проточи покрай дуварите, а из нея изстъпиха пет-шестима пазванти и вързан човек.

Първан беше обиколил много градове в султановата земя, та знаеше: тъй става, когато ще бесят или посичат някого.

Този, когото водеха с вързани отпред ръце, беше млад мъж, едър и плещест. Както всеки, преседял в тъмница, присвиваше очи на слънцето. Облечен беше прилично, в селски дрехи. Най-личеше ризата му — нова, бяла риза, сякаш я е облякъл сега. На гърдите му висеше окачен надпис върху мръсна мукава. На турски.

— Какво пише? — Първан попита Добрито, без да маха поглед от човека.

— Георги пише — отвърна малкият, бял като чиния. — Георги от Червен. И нещо за хазната. Другите думи не чета.

— Хазната обрал — намеси се евреинът, а̀ко че не го питаха. — Хайдути обрали хазната, кога отивала за Осман пазар. Сетне турците уловили само двамина. Пари не намерили. Единият умрял от боя, а тогова сега ще заколят.

Георги от Червен крачеше вече през мегдана. Бавно, спокойно, все едно че наоколо няма жива душа. Първан го видя отблизо — дъвчеше този Георги. В една от вързаните си изкъсо ръце стискаше нещо, а с другата си взимаше и ядеше.

— Виждаш — обади се пак евреинът, — сухи сливи яде. Насам като го водеха, минаха през пазара, аз там ги застигнах. Тогаз хайдутът се спря и каза на един пазвантин: „Кога някого ще колят, има закон да му дадат каквото си избере. Купете ми сега, казва, сухи сливи, да си засладя. Ама да ги платите, да ги не грабнете току-тъй от човека!“ — казва. И пазвантинът купи. Няма що, обичай, закон.

Хайдутинът мина покрай конарци, а на Първан стана страшно: мигар с такова лице отива човек на смърт? Пет пари не даваше този Георги, дъвчеше си сливите и плюеше костилките им, сякаш нарочно, надалече.

Стигнаха до камъка — във всеки град има такъв, — където посичат. Без да каже дума или погледне наоколо, хайдутинът коленичи. Един от джелатите втъкна три пръста в устата му, за да държи главата да не клима; друг изтегли тежък, широк нож, стисна го между колене, докато усуче ръкави и плюе на длани, сетне замахна с все сила, ножът изсвистя в утринния въздух и главата на Георги отхвръкна на три разкрача. През вече безглавото тяло мина тръпка, от пресечения врат рукна кръв като из шадраван, а джелатинът огледа доволно сборището — на това се вика замах!

Тогава Първан се сети за Мануш войвода и за това, че ако речеш да живееш без господари, такова сърце ти трябва, като на Георги от Червен.

Само два дни след като конарци забиха навътре в Подунавето, по моста от сглобени каици се зададе голяма дружина. Три бюлюка, все еничари. Стъпиха на моста привечер, та слънцето ги огряваше полегато: отдалече се виждаше как блестят ножовете и пищовите им, кованите дизгини на конете.

Този път стражата рипна на нозе, без да се почеше дори. Обърна се назад, силно изсвири. Из храсталака на високия бряг изскочиха двамина, и те с войнишки дрехи. Заотупваха се, досега бяха се излежавали.

— Търчете да обадите на аяна, че идва голяма дружина! Само еничари. Ама бързайте, че няма вас да чакат!

Двоицата духнаха да ги няма.

Около час мина докато цялата дружина излезе на отсамния бряг. Еничарите, които първи стъпиха в Турско, слязоха от конете, насядаха. Явно беше, че чакат другарите си — не се деляха. Стража и не погледнаха. Така си е в държавата на султана: този, дето е по-слаб от тебе, все едно че го не виждаш. А стражът на моста беше сам човек.

Най-после той събра сърце, нали трябваше да ги задържи, докато дойде аянов човек.

— Агалар — рече, — добре сте дошли!

Някои, насядали по-близо, само се поизвърнаха, но не отговориха.

— Агалар — още по-боязливо рече стражът, — кой ви е главният?

— Всички сме главни, кьопоолу! — озъби се един с белег на бузата.

— Щом всички сте били главни, на всички ще обадя: русчушкият аянин, Тръстениклиоглу Исмаил ага, ще дойде да ви посрещне, има нещо да ви казва. Та да ви помоля да го дочакате, затуй питах.

Макар Тръстениклиоглу Исмаил ага да не бе заел още мястото си в историята, вече мнозина знаеха името му. Спомена ли го стражът, мъжете се размърдаха; един се метна на кон и юрна назад по моста, сякаш бързаше да обади някому какво е научил. След още малко го видяха да се връща, отпуснал поводите, и да говори нещо на друг един еничар. Когато стъпиха на брега, стражът разгледа и този, другия. Около трийсетгодишен мъж беше, еничарски ага, личеше по знаците му; сух и дребен на ръст, с пшеничена коса и мустаци, сивоок.

„На керкенез мяза, същи керкенез“ — помисли си стражът, зазяпан в изопнатото, остро лице.

Сивоокият ага не слезе от коня, само спря, а насядалите по брега мъже се навдигнаха и го заобиколиха.

— Това пък какво ли ще е?

— По-добре хич и да не чакаме.

— Да не са ни скроили някой кюляф, а?… — долови пазачът отделни думи всред гюрултията.

Този, който приличаше на керкенез, поклати рязко глава: „Няма страшно, ще се оправим, майката му на Тръстениклията!“

Не бяха се помаяли и половин час на брега, откъм Русчук се чу тропот и високо горе, на хълма, осветени от залеза, застанаха петдесетина конници. Почакаха малко, сякаш се надяваха ония отдолу да се качат при тях, ама като не стана, заспускаха се те. Най-напред яхаше млад, мургав хубавец, много издокаран. Снежно се белееше диплената му чалма, гъсто извезана със сърма беше цялата му салтамарка, а под нея се подаваха дълги, обшити, пискюллии ръкави, сцепени от лакътя надолу, та да откриват другите — тесните и бели ръкави на свилена риза.

Тръстениклията.

Аянът застана на двайсетина разкрача от еничарската сбирщина пред моста, а веднага зад господаря си се подреди свитата му — все охранени, загладени мъжаги с нови дрехи и изчесани коне.

— Добре сте дошли в Русчук, агалар! — с достойнство каза аянът. — От Молдовата ли идете?

— Добре сте заварили! От Молдовата — едновременно се обадиха неколцина.

— Бити се върнахме този път от поход.

От тук на там Тръстениклията заговори плавно и бързо, сякаш повтаряше за стотен път добре заучени думи.

— Бити и опозорени. Преди години сте оставили богопомазаната ни държава и не знаете как ще я намерите сега, агалар. Навярно сте чули, че от три години си имаме нов султан — Селим хан.

Еничарите се споглеждаха; вече месеци не бяха слушали речи (откакто на сераскера взе да не държи да вдъхновява войската си за подвизи). Както става с всеки, който се завръща от бой, и ярките дрехи на аяна, и словото му, и спретната му дружина им се сториха смешни до немай-къде.

— Първото, що стори великият ни султан след мира с гяурите, бе да основе нова войска: низамите, ако сте чули. Няма да е тя като досегашната, наборна ще е. Ще я изучат изтънко френците, та дано с такава войска пожънем победи!

Знаеха, разбира се, че знаеха еничарите за новата войска. И бяха се досетили, че за тях вече не ще има живот; тия низами ще им доядат хляба. Само за това бяха говорили от Молдовата до Русчук. Та какво искаше да каже аянът със своите приказки?

— Туй за какво ни разправяш, твоя милост? — грубо попита еничаринът с белега. — Всичкото го знаем, няма да ни уплашиш. Ще си търсим колая.

— Затова ви го и разправям — не се смути Тръстениклията. — За да ви помогна да си намерите колая. Ето, аз съм аян на Русчушко. Държа дружина. Виждате ли тия мъже, агалар: нито са гладни, нито голи — Тръстениклията плаща богато. Който от вас поиска, може да остане в дружината ми, толкоз! Иначе не зная какъв ще ви е халът след година-две, агалар.

Последните думи уж трябваше да изрече от сърце, а прозвучаха като подигравка.

— Ами тебе дружина за какво е? За сватба ли събираш толкова войска, а?

Беше пак онзи, с белега.

— Размирни са ми съседите, твоя милост — без да се запъне, отговори аянът. — Чували сте негли за Йълъкоглу и двайсетината разбойнишки главатари, дето му служат. Откъде Балкана пък напират харамиите на севлиевския Кючук Хасан, от Герлово през ден се навдигат дявол знае какви. Трябва да си пазя вилаета, нали съм едничката опора на Дивана в Подунавето.

„Ох-леле, хубава опора! — сигурно си рекоха мнозина. — За да браниш властта на султана ли, събираш капъсъзи? За да му помагаш ли подкокоросваш войската, че щяла била да закъса?“

Още много мисли от този вид стискаха зад зъби еничарите, но не се обаждаха. Все едно че някой трябваше да отговори от тяхно име, а той мълчеше. Тъкмо Тръстениклията щеше да продължи речта си, из тълпата мъже се обади рязък, невисок глас:

— Много ли оджаклии имаш между хората си, твоя милост?

Беше заговорил сивоокият ага.

— Не са малко — смотолеви Тръстениклията.

Не чакаше такъв въпрос, а не умееше да лъже неприготвен.

— Аз пък ти казвам: малко са! Че може и никак да няма. Гледаш ти как тече към Румелия войската правоверни и си викаш: гладни хора, без надежда хора. Защо да се не главят при мен? И навярно са се главили — от ешкинджиите, от спахиите без земя. Ама еничаринът не е също! Винаги, още от деди и бащи е бил господар еничаринът, не ще направиш от него аянски слуга!

Право е — сивоокият изстъпи пред другарите си, та Тръстениклиоглу го видя цял. — Право: зле ни обиди Селим хан с тия свои низами. Нима не се бихме храбро, нима лошо служихме на престола? И ако е имало еничарско непокорство, за това е, че на еничарина плащат-недоплащат. Трябваше Селим хан, наместо да хвърля луди пари по някакви си низами, да даде хляб на еничарите; нямаше да има тогаз по-добри от тях, по-верни. Но едно не е право, дето каза: път не ни оставал, аянска дружина да сме станели. Има друг път за нас, Исмаил ага! Щом еничарите са удържали цяла една държава цели четири века, дано смогнат да защитят и оджака си от нечиста ръка. Мъчно ще ги уплашат низамите на Селим хан.

А на теб, Исмаил ага, много здраве от белградските и видинските еничари! От нас. Пък не губи вяра, подире ни идат арнаути, от пешаците. Те са петимни за аянска ясла.

Зад гърба на сивоокия гръмна смях. Еничарите се смееха повече, отколкото им беше смешно.

— Добре нагласи аяна нашият Пазвантоглу!

Исмаил ага пламна като божур. „Пазвантоглу — знаеше, че няма да забрави това име. — Добре ще бъде Диванът да чуе на какво учи войската този Пазвантоглу…“

Наистина ли това бе Осман, синът на Омер Пазвантоглу — върл враг на паши и еничари? Омер, който загина, жертва на еничарски клевети и везирска алчност, би ли познал Омер в пламенния защитник на оджака своя син? Би ли го познала Фатма хатун — просветената, волномислещата Фатма, за която нямаше по-голямо зло от силата, що бе ѝ отнела Омер?

Макар да не биха го познали баща и майка, това беше наистина Осман Пазвантоглу. Времената се менят, менят се и хората.

Еничарите вече изкачваха баира, а Тръстениклията не даваше знак на хората си да потеглят. Усещаше ги неспокойни, шушнеха си нещо.

— Какво има там? — подвикна им през рамо. — Страха ли ви вземаха капъсъзите?

— Ами — отговори бюлюкбашията му, — страха щели да ни вземат! Друго виках: ще ни отворят до ден работа тия хора… Тогова Пазвантоглу чу ли, Исмаил ага?

— Чух. Еничар като еничар. Прост ага. Колко ги има като него!

— Не са тъкмо такива — заключи бюлюкбашията, а сам не би си отговорил какво толкоз особено бе намерил у сивоокия конник.

Продължаваше да се точи през моста на Дунава султановият аскер. Още седмици, месеци… Много хора, много съдби.

V

Каквото и да ти е на сърце, не може да не се радваш, зададе ли се пролет. Тъй стана и сега — отдавна не бе имало по-тежка и страшна година, а току-виж, забравил си сушата и зулума и просто се оставяш да те понесе радост: пак слънце, пак синьо, ново небе, лудозелен върбалак по Марица… Ех, пък да бъдеше веднъж поне без кахър, веднъж да се порадваш не на пресекулки, сякаш откраднато, на пролетта, ами така, само то да ти е в ума: пролет, свърши се мъката!

Това си мислеше Стано Мухтар през една пролетна вечер на хилядо седемстотин деветдесет и втората година.

Зимата, дето я изкараха, беше тежка. Едно, че около Сечко захвана глад (на глада бяха свикнали — седма година траеше голямата суша), и друго: много зулум има тази зима. Онзи главатар, Кара Фейзията, не прекара студовете във Филибешко. Запилял се бил, казваха, из Балкана. Но щом едрия звяр го нямаше, над Конаре и околните села преминаха глутници дребен звяр: Дертли Мехмед някакъв, Кара Халил с арнаутска дружина, Пехливан Осман и много други.

Конарци им уловиха цаката: бягаха. Ама по сняг всеки човешки крак оставя диря. Пък и землянките, които изкопаха високо в планината, току под Оброчището, зиме се наливаха с вода и в тях беше по-лошо от гроб.

Един-два пъти конарци се отърваха с бягане. Постояха като къртове в дупките под Оброчището и се върнаха живи-здрави. Селото бе наистина ограбено, но инак — цяло. Не бяха палили хаирсъзите.

По времето, когато слязоха изпод Оброчището, конарци научиха куп вести: султанът направил нова хазна и събирал нови данъци, побирчиите на тази хазна вече веднъж обиколили Филибешко, ама заварили съвсем малко хора по селата — види се, не само конарци имаха две и три Конарета; всичко живо чергаруваше нагоре-надолу.

Тези вести не разтревожиха много селяните — открай време е вървяло все тъй и нищо, живееха си. Но една новина, дочута в града, ги развълнува наистина: бе свършила войната! Разпуснали са аскера, може да се върнат и техните, конярите! Колцина ли са оживели, божичко?

Половин Конаре чакаше мъжете, синовете си; чакаше ги някак срамежливо. Хората се питаха един друг повече с очи и недомлъвки; необичайно беше да се надаш на добра вест през кърджалийското — да вярваш, че някой може да се върне жив открай свят, когато тук, в мирната уж земя, всеки нов носеше нова смърт.

Чакаше стопанина си и Първаница.

Двайсетина години имаше, откакто бяха се вземали, вече на втори поход ходеше мъжът ѝ оттогава. И да нямаше война, Тодора пак го виждаше малко — по половин година слугуваше Първан в султановите конюшни. Но всеки път, макар да криеше дори от стария, жената чакаше като момиче: ще си дойде Първан, ще хвърли окъсаните, оваляни дрехи, ще му полее тя да се умие, ще му подаде чиста риза. Сетне ще седнат в собата на Стано Мухтар, жената ще се топи от нетърпение да останат сами, а Първан, тъй както отговаря на детинските въпроси на баща си, току ще сложи върху рамото ѝ тежка длан, тя ще усеща пръстите му — топли, галещи, жадни — и ще ѝ прималява като на млада булка.

Един ден Стано мярна снаха си до бунара. Приведена гърбом, тя нещо работеше, та не усети стария. После се стресна и Стано видя, че е разсаждала цвете.

Първаница се засрами, сякаш беше се сетила за празна работа всред размирното време — до цветя ли е сега? Стори ѝ се, че е разсърдила стария. А Стано побягна, като че бе зърнал, без да ще, нещо потайно между мъж и жена; като че цялата обич, цялото тревожно очакване застана за миг голо пред очите му.

„Трябва да си дойде Първан! — мислеше старият, вече в собата. — И тия двама трябва да имат някоя добра година в живота си, заедно да се порадват на къщата, на челядта, на цветето, дето го е садила булката…“

Не знаеше Стано Мухтар, че цветето тъй си и остана недосадено. Първаница се уплаши, че ще урочаса късмета си — щом толкова се е заприготвяла да посрещне, не е на добро. Мъчеше се да шета и се улисва, а мислите ѝ все бягаха по пътищата, откъдето трябваше да се върне Първан. Това бе по Благовец, а подир седмица в Конаре дойде лоша вест: побуяли помаците от планината.

Често, през годините на голямата суша, планинците бяха ругали през зъби равнината — все смятаха, че там не е глад, пък и бяха прави: това, на което долу викат недоимък, за онези горе беше цвете.

Нали из планината не сновяха хаирсъзи, защото си знаеха, че няма какво да грабнат, помаците не се криеха в гората, седяха си дома. И побирчиите на новата хазна ги свариха. Как да е, взеха на босия опинците — наизнесоха сетния бакър от някои колиби, подкараха по сто-двеста овце от село — това им беше цялата печалба. Но планинците отгледаха наистина сетното си имане. Че не стигна това, ами след седмица ги извика филибешкият кадия: кметовете от планината да турели подпис, че ще издължат недобора на полските села, защото от тях хазната нищо не взела, изпокрили се до човек.

Къде ще вървиш? — Удариха палец помашките кметове, но ако някой из полето би чул какво си говореха на връщане от кадилъка, щеше да се стресне. Не се пишеше добро на равнината.

Тъкмо затуй (защото не знаеше докъде е причерняло на планинците, нито пък докъде гладът може да докара човека), Стано не се изплаши, когато му съобщиха, че помаците повилнели.

Като се върнали от Филибе по селата си планинските мухтари, започнала страшна олелия. „Да пишем писмо на султана — викали, — да покажем къде са горските сборища на кричимци, на конарци и явровци!“

Тъй викали едни! Други казвали да си траят, пък да уловят гората; нека и тях потърсят султановите побирчии. Тогава настъпило Синапчето.

„Никакво бягане — рекло, — никакво тършуване из горите, да сме намерели горските землянки на поленците и ги обадим на кадията. Разбра се тя колко ни мисли добро султанът, няма защо султанови помагачи да ставаме. Нази си ще гледаме, и толкоз!

В равнината, викате, селяните ядели дебел комат. Какво остава, ще рече? — Остава да се свлечем в равното и да претръскаме тези села. Ще натоварим мулетата с жито и — хайде дома! Пък комуто сме потрябвали, нека дойде да си го вземе или да ни пита защо сме грабили. Ние ще му отвърнем!“

Събрал Мехмед Синап двайсетина хлапетии от едно село, сетне пообиколил с тях из другите, а колкото по-гладни и настървени били хората в някое, толкова повече тръгвали подире му. Той все викал, че трябва да ударят филибешките села с по-голяма сила, та отведнъж да стреснат селяните. Преди два дни, вече с две-триста души, слязъл Синап в Перущица.

Влязъл той в село към пладне. Хората, що водел, били сякаш от кол и въже — дрипави, изпосталели, очите им лъщели като на гладни вълци. Повечето били само с ножове и брадви — откъде у помака пари за оръжие? Ама имало и двайсетина с пушки, навярно крадени.

Мехмед Синап докарал сбирщината си досред село, а мирните хора не се изплашили много. Дори наизлезли от портите, защото мнозина познавали този и онзи от дружината, комшии били, от какво ще те е страх? А Синап, както си седял на мулето, извикал им да изнесат с добро кой каквото има, защото повече тъй не можели — едни да ядат и преядат, а други да мрат отглади.

Докато видиш, хората се дръпнали по къщята, къде да изнесат, къде да попритулят, а Синаповите мъжаги не ги дочакали да излязат наново, тръгнали и те подире им. Ха в тази къща пропищели жените, ха в онзи двор припукал пищов — вдигнала се гюрултия. Започнало такова, дето се вика пладнешки обир: помаците извличали не само зърно, ами и черги, дрехи, вълна, бакър. Домъкнали всичко насред село и го натоварили на катърите, връзвали бохчи и сами се товарели като катъри.

Перущица я отървало това, че помаците още не били изпечени обирници. Разпилели се те нагоре-надолу, залисали се покрай циганките, други уловили да тършуват съвсем изтънко, да бият по-заможните селяни за пари, а в това време най-гладните се счепкали на мегдана за плячка, та и Синапът не смогнал да ги разтърве. Как да е, привечер дружината се измъкнала из Перущица. Като водела натоварени катъри. През целия зулум убили само трима души; тия, които мълчали, за да си изкажат парите.

Старият коняр не се сепна много: от Кара Фейзи и Кара Халил бяха се отървали, та Мехмед Синап, овчаринът на помаците ли щеше да ги подплаши? И друго си викаше Стано Мухтар; не може без край да се бяга! Кога да е, ще трябва да се опрат конарци. Да покажат на хаирсъзите, че Конаре не е село без псета. И на сгода идваше зулумът на Синап, защото помакът не беше силен главатар и може да не стигнеше до бой. А селяните, като се престрашат един път, ще си усетят силата.

На стария се чинеше, че вече не един и двама конарци мислят като него. Ей на, Стоян, вторият му син, не даваше да се издума повече за бягане; изчисти старото си шишане, а зад вратата държеше два ножа, снадени на дълги пръти. „Само да дойдат пак — викаше, — този път не шаввам от дома!“

Затуй Стано Мухтар събра мъжете и им рече, че от Синапа няма да бягат. Ще се приготвят някак и ще се държат. Конарци се пръснаха по къщята си, а привечер, пред уплашените очи на челядта, всеки измъкна по някакво оръжие и го застяга.

Чудна работа! Раите в султановата земя отговаряха с живота си за скрито оръжие — що свят са пребили поганците за смушена в сламата пушка, за потулен зад раклата пищов. Султанът навярно си мислеше, че няма българин, който би посмял да крие дори нож. А как се случи, че през кърджалийското не само в Конаре, ами из цялата българска земя не се намери човек без пушка, пищов или поне сабя?

Едва преди седмица, когато Селим хан разпрати фермани до раята да се въоръжи, отговори на Ибрахим кехая, че нарочно нямало да ѝ раздаде огнено оръжие, а ще я оставел на самоделни ножове и ръждиви саби. Ох, тя пък, раята как чакаше Селимовата дума, та да си купи или изкове оръжие! И как ли би го досмешало Стано Мухтар, да речем, че дори и внук му — Станчо, който вече също имаше шишане, макар да караше едва двайсетата си година, — как би го досмешало на султановото държавно витийство! „Да се въоръжи раята, но не с пушки и пищови!“ Много ти здраве от раята, Селим хан! Много ти здраве от българите, дето се оставят да ги бият побирчии и пребиват еничари, а държат оръжие под сламата. Знаят те, че не могат се отърва с няколко куршума от проклетата ти царщина, но ще има дни, в които това оръжие ще дотрябва: отначало ще им го позволиш ти, сетне сам ще се каеш, че си им го позволил, а оттам нататък мъчно ще ги накараш да го скрият.

Туй, разбира се, не мислеха конарци в онази вечер. Те си викаха само: „Дойде време да потрябва силяхът.“

Случи се, че когато към Конаре се зададоха Синаповите гладници, на стража в горния край беше Стоян, Становият син. Откакто се чу за зулума на помаците, накрай село винаги имаше стража. Този път зулумджиите не се явиха по светло, като в Перущица, а дочакаха сумрака и се промъкваха тихо през поляни и шубрака. Явно, чакаха тъмнината.

Стоян беше се качил на клонестия орех в Маринчовата бахча, да вижда по-далеко. В сивосиния въздух хорската върволица — ту гъста и сбита, ту тънко проточена — изглеждаше като оживяла сянка на невидим облак. Стоян присви очи да долови движенията ѝ, дано премери колко хора слизат с крадливи стъпки към село. Насълзи се от взиране: много бяха, само това видя. Приведе се ниско, като държеше клона, и извика глухо надолу:

— Тичай, Петре! Тичай, обади на всички: идат! Много са, речи; половината — на коне! По дола на Стара река идат!

— Вуйчо бе! — Стамениният син, четиринайсетгодишно момче, като майка си хубаво, проточи към ореха подплашено лице. — Мигар ще ударят Конаре бе?

— Търчи и не питай! Няма да се дадем току-тъй! Бързай, да те няма!

Момчето прехвърли плета като козле и отиде, та се не видя. Стоян огледа надолу по уличката светлата му риза и стъпалата, що се мяркаха бързо-бързо две педи над земята, сякаш им бяха пораснали крилца.

Сумракът ставаше все по-гъст и вече мъчно би доловил тъмната сянка, която растеше и растеше. Идеха… Ще смогнат ли нашите да се приготвят?

Много стъпки… Не бяха откъм дерето, дерето той държеше под очи — откъм село идеха. Нашите.

Полека тъмнината, разредена от ранна месечина, се напълни със задавен шум; под дървото имаше около двайсетина мъже, повече бяха отвъд плета. А по двете улички прииждаха още гласове — още хора.

— Стояне!

— Какво, тате?

— Видя ли ги колко са, с какъв силях?

— Сумрак беше, не видях. Ама са много.

„Три пъти повече от нас“ — щеше да каже, ама преглътна. Каква полза да плаши селяните?

— Хубаво. Сега (Стано заговори вече на мъжете) шейсетина души ще останат тук, а други две по двайсет ще се промъкнат нагоре, отстрани на дерето. Ударят ли ония хаирсъзи селото, нашите ще доближат дола и ще се затворят зад тях. Оттам ще пушкат и ще крещят, та помаците да помислят, дето сме ги окръжили. Пък ние тук ще се държим, докато вече може.

И друго: не ще захванете пукотевица, преди да им кажа някоя дума. Не върви направо да се нахвърлим на комшии. Отде да знаем дали и те не идат с добра дума. Санким като нас хора са, селяни. Къде му отива краят, ако и ние вземем да се колим един други?

— На вятъра ще отидат думите ти, тате! — обади се непитан Стоян между листака. — Няма вече хора, вълци станаха всички. Аз викам да си траем, а щом влязат в село, да ги притиснем отвсякъде; като пилци ще ги изтрепем!

— Или аз съм ви мухтар, или се оправяйте сами — рязко го прекъсна старият, та Стоян разбра, че го е ядосал много. — Ще трепем, като пилци ще ги избием — хора са то, не пилци! И тях е майка раждала, от добро не са тръгнали по обир…

— Идат, скрийте се, идат! — Стоян повече усети, отколкото видя, че тъмната сянка се е промъкнала много насам.

Под ореха стана тихо. Двата пъти по двайсетина мъже вече бяха плъзнали нагоре. Накрай село останаха малко повече от шейсетина. Те налягаха покрай плетове и дувари, прилепиха се о къщята. Стоян чуваше как блъска сърцето му и не сваляше очи от дола. Вече ги виждаше съвсем ясно — отпреде идеха конните, не говореха и те, станали целите слух. Точеха се във върволица.

Изведнъж малко отвъд бахчата, между плетовете, изстъпи някой конарец. „Мигар тате?“ — помисли Стоян и едва се сдържа да не извика: „Назад! Крий се от тия кучета!“ Но беше късно. Човекът излезе из крайпътната сянка и сега стоеше прав посред светлината на месеца. Стано Мухтар. Сигурно стотина разкрача го деляха от дружината на Мехмед Синап, ама тя не го виждаше, тук улицата изкачваше, преди да слезе стръмно, та криеше стария.

Първите конници възлязоха на височкото, между тях и Стано оставаха десет аршина. Главатарят, който вървеше напред, сякаш се стъписа — не чакаше да срещне някого. А Стано не му даде да се опомни:

— Мерхаба, Мехмед Синап! — каза високо, като че нямаше нищо необичайно в среднощната им среща.

— Мерхаба! — смутено процеди чобанинът, но веднага се окопити. — Що щеш нощем из къра?

— Какъв ти кър, в селото съм си, Мехмед Синап. А ти що дириш в чуждо село с тия хора посред нощ?

— Не съм дошъл да се разправям с тебе, Стано Мухтар! Друга работа ме носи. Отстъпи от пътя ни, казвам ти с добро! Тая нощ щем си оправи сметките с Конаре! Нека видим вярно ли е, че блажите и в петък — нали днес е петък. Затъ, думат, на вас из ръкавите ви течало.

Синапът беше се привели от седлото. Ръката си държеше върху дългия нож, а очите му и страхливо, и дръзко се взираха в стария.

— Искали сте да си оправите сметката с Конаре, тъй ли?

У Стано се пробуди българинът, който е минавал с оръжие през Стамбул, обиколил света подир походите и видял по-страшно от някакъв гладен чобанин.

— Ами ако излезе крива тази сметка? Ако не се върнете от туй Конаре, където на хората течало из ръкавите? Хайде! — заговори тежко, заповедно. — Поприказвахме бабини деветини, срещнахме се в очи. Едно ще ти кажа и ме послушай: махайте се! Обирайте си крушите, докато не ви се е стеснило! Срам нямате ли бе! Как ще се куртулиса селянинът от хаирсъзи, щом сами селяните удариха на хаирсъзлък? Отвеки се знаем, една гора сечем, на едни пасища си…

— Млък, гяурско псе! — внезапно пискливо, но някак неуверено кресна Синапът. — На правоверен акъл ще даваш, а? Твоето е наше, туй знаеш ли го? Цялото ви село е на мюсюлманите, хлябът ви, жените ви! Кого пъдиш от Конаре, гяурин мръсен? Господарите си!

И като се изправи на стремена, Синап изрева:

— Юру-у-уш!

Тогава иззад плетищата изгърмяха десетина пушки. Някои помаци изохкаха, през цялата дружина премина страх. Мехмед Синап остана невредим — нали беше тъмно, повече нахалост отидоха куршумите. И веднага, за да даде смелост на подплашените помаци, главатарят смуши коня, застигна Стано Мухтар, който бе успял да се спусне двайсетина крачки по сокачето, и го съсече с един само удар.

Конниците последваха Синапа в безреден ход. След тях се юрнаха пешаците. Уличката се изпълни с пияни от алчност гладници. Конарци гърмяха вече съвсем безразборно, стъписани от смъртта на Мухтара. Помаците отговаряха с рядка стрелба и повече се облягаха на ножовете си. Из бахчата на Маринчо се измесиха защитници и нападатели, вдигна се патърдия до бога, вече никой не разбираше кой е свой и кой — враг.

През това време конниците на Синапа препускаха към мегдана. Чу се тъп екот: помаците разбиваха врати, къртеха черчевета. Тогава мъжете, събрани за бой в горния край, се запрехвърляха през зидове и комшулуци, отляха се към къщята си. Всеки бързаше да заварди своята порта. Из всяка улица, във всеки двор се блъскаха, удряха, пъшкаха и псуваха по три-четирима мъже.

Все още не се слушаше писък, затова глъчката беше глуха. Но след малко в нея се вмеси плач на жени — пронизителен вик, който сякаш раздра цялата настръхнала, пълна с ужас тъмнина. След малко тя отскочи нависоко, вече не тежеше върху селото: вдясно от мегдана лумна зарево. Палеха.

VI

Вечерта бяха спрели в Татар Пазарджик, в кервансарая до реката. Ако питаха Първан, никога не би се съгласил да нощува в града, когато Конаре е вече на десетина часа път. Ама нали бяха дружина, трябваше да не се дели.

Кервансараят не даде хляб на конярите — бяха останали без грош. Опънаха се утрепани и захъркаха на гладно сърце. Не заспа само Първан, не го ловеше сън. След един ден — мислеше си — ще е у дома; ще слуша въпросите на стария, ще отпусне ръка върху рамото на жена си.

„Този път може и дълго да няма война — продължаваха да текат в просъница мислите му. — Турчинът съвсем я оцапа. Пък и ходенето на Стамбул лесно ще разминава, като как би наказал султанът всички непокорни в царщината си? Е, ще заседна и аз дома, къщата ще си оправя, ще си гледам челядта. До година-две може и внуци да дочакам…

— Първане, Първане, остаря, брате! Доскоро не би дал да ти се издума, че ще зарежеш скитнята, ще клекнеш на село при жена и дечурлига. А сега комай ти се прииска да свърши туй нагоре-надолу. Години…“

Но не само не съжали, че си е отишло онова време, ами дори се умили: „Колцина са мъжете, дето — попревалят ли годинките — могат се прибра вкъщи като нашата, при жена като моята, между такива свестни деца? Късметлия човек излезе, Първане! И жив се върна, и дом си имаш, и с челяд те наспори господ. Сполайти…“

Почти се развиделяваше, когато задряма за час-два. Събуди го Добрито, и то бързаше да види своите. Попротегнаха се сънените, неяли мъже, отръскаха сламата от абите си и излязоха из кервансарая.

Първите, които тази заран излязоха из кервансарая край реката.

Вървяха вече съвсем като насън — местеха нозе, без да продумат. Крачка след крачка, аршин след аршин… Преди пет години стигнаха така Оджак, а сега им се чинеше, че не ще извървят докрай обратния път, ами тук някъде, на край, ще се гътнат в хендека и ще останат да си лежат с отворени очи. Пък удържаха.

Привечер отбиха от големия друм и тръгнаха из конарско землище. Колкото и страшна да бе седмата година суша, и през тази пролет нивиците бяха, речи го, засети. Над зеленината на житото и между овошките вече се провиждаше долният край на селото. Напънаха сили, дано ускорят стъпка, когато Добри извика премаляло:

— Гледайте!

А тях ги достраша да погледнат. Всеки усещаше по бързите, неравни удари на сърцето си, че с Конаре, с къщата му, с неговите се е случила беда.

— Горяло е! — чуха да проговаря пак Добри.

Нямаха глас да отвърнат, тъй се сви гърлото им. Удвоиха крачка, утроиха я. Дишаха тежко, на пресекулки, вече не само гледаха, ами не откъсваха очи от крайните къщя. Там стърчаха опушени стени и овъглени диреци сред утъпканите като харман дворища.

„Скоро ще да е горяло — забелязаха. — Виж листата на овошките как са се свили, дето ги е близал огънят.“

Вярно, скоро е било… Тук-там над виранлъка още се виеха тънки струи дим. Между порутените къщя се мяркаха хора, като сенки от друг свят. Конярите почти тичаха, макар да не усещаха ни ръце, ни нозе… Еи ги накрай село. Оттук се виждаха гробищата.

Затущ ще рече, Конаре било пусто: та селяните били на гробища! Не тиха, тревясала градина, както бяха го запомнили — мегдан беше гробището, изпълнен с хора и шум. Близо до портата му, в две дълги редици чернееха поне двайсетина пресни гроба. Някои малки, други — необичайно големи.

Наближиха. Вече различаваха лица. Сега дойде най-страшното: кого от своите щяха да намерят между гробовете и кой лежеше под пръстта? Кой, кой?…

— Кой? — изкрещя несвястно Първан, докато отмалелите му ръце отместваха гробищната порта, а тя тежеше, сякаш от дялан камък с челичени резета.

— Кой? — изхриптя повторно, вече облегнат отвътре на дувара, замаян от всичко, което го бе налетяло.

— Първане, мигар си ти?

— Господи, върнахте ли се?

— Къде ги другите, Първане?

— Нашия де го?

Отвсякъде се запритискаха конарци, а не го доближаваха съвсем, като да беше вампирясал мъртвец.

После тълпата се втурна към дошлите — всеки търсеше своя. Повечето не намериха сили за плач. Стояха, отпуснали ръце, между гробовете.

„Та тук трябва, не може да няма поне един от моите, не може невям всички да са избити!“ — мислеше си. И още не помислил, видя ги: Стоян, брат му с момчето си, Стамена и Маринчо, техните деца. И неговите, неговите! — четири негови… Това ли бе останало от рода му?

— Тате, тате къде го?… Невястата, Нонка, малките? Къде са?

От устните му едва излизаше звук: залитна, кога пристъпи към своите, а те стояха, стреснати и никой не се притече да го посрещне.

Миг трая това, сетне между тях излезе Стоян, застана пред брата си, подхвана го. Първан се отпусна в ръцете му.

— Снощи, бате… — чу Първан отдалеко — снощи ни нагънаха. Тате не щя да послуша, отиде да им приказва, да ги отвърне… Него съсякоха първи.

— „Най-после — урбулешки се гонеха мислите на Първан, — нека говори! Всичко да науча, най-после да зная!“

А Стоян продължаваше:

— Подир туй се хвърлиха на селото, бой захвана, истински. Ей, Маринча раниха. Щом стигнали мегдана, едно питали: коя е на Стано Мухтар къщата, нему най̀ имали зъб, види се. А щом чули коя е, турили и огъня…

Замълча, усетил как играеха плещите, че и гърбът на Първана.

— Дома мъж нямало — поде след малко пак, — буля се била скрила с все децата в плевнята. Ония като палнали, взели да тършуват къщата и двора, крещели, страшно станало… Дим влязъл в плевнята, а нашите не смеяли да шукнат. Децата понечили да се измъкнат, молили майка си да дойде и тя. Рекла тогава буля на момчетата да бягат и да вземат малката. А сама не поискала да излезе и голямата не пуснала. Напета беше Нонка, ти не я видя мома — убояла се буля хаирсъзите да не отмъкнат Нонка, да я осрамотят. Пък най-малките две не тръгнали, не могла да ги откъсне, щели да писнат и да издадат всинца. Тъй ги оставили момчетата и се измъкнали с триста мъки…

— Защо две? Кои две? — тъпо попита Първан.

— Право, не знаеш. Ти кога замина, Тодора доби още едно, момиченце. Поотрасло беше… Та тая заран се сбрахме. Това, дето оцеляхме нощес. Разбутахме диреците на плевнята, керемидите. Да ги намерим… Там заровихме всичко, що остана от тях. В един гроб… Лека да им е пръстта!

Чак сега Стоян заплака, да си речеш, че плаче дете — хлипаше И подсмърчаше. А наглед беше страшен: сълзите пълнеха очите му, но сякаш не можеха да изврат, връщаха се някъде дълбоко, докато лицето му се кривеше не в мъка, а в някаква закана, в безкрайно, безсилно озлобление.

Сетне смръкна шумно и обърса очи в ръкав, защото брат му проговори странно унесен, та Стоян се уплаши да не си е загубил ума.

— Викаш, напета мома станала била Нонка? Дете я оставих… А другото, малкото, как кръстихте? Не съм знаел, че седем деца имам… Четири артисаха. Без стопанка как ще е, Стояне? Къде жена като Тодора? Сама, все сама се оправяше — бял ден не видя с мене.

Тръгна, покрай редиците гробове, а хората отстъпваха, даваха път на мъката му. Изправи се до сестра си и Марин, между двете могилки: малката — на Стано Мухтар, и другата, по-голяма — на челядта му.

— Нема кой да напише кръстове, бате — заговори Стамена. — Не бива така, без кръст, без име да лежат. Ама нали заклаха попа катилите… Виж, другото някак, оправих, коливо сварих. От зърното, дето бяхме крили за зор заман… Дойде и зор заман, бате! Защо не се върнахте барем ден по-рано, може да не беше се случило…

Гласът ѝ пресекна, изглеждаше, че Стамена ще заоплаква, но тя само дълбоко въздъхна и стисна устни.

— Добри! — извика след малко. — Ей и за тебе работа!

Бяха забравили малкия брат, залисани с мъката си. Винаги биваше тъй: все забравяха Добрито. А то бе коленичило край зида, чуждо за всичко наоколо.

„Върнахме се — само това мислеше. — Доживяхме. Ето ни на наша земя, дома… Къде е земята ни, господи, къщата ни, нашите? Защо… докога?… Тате!“

А сълзите течаха по слабото му момчешко лице. Тихи сълзи.

Щом сестра му го повика, изправи се и той до своите. Никой не го заговори — бяха си излели приказката.

— Гледай какво, Добри, само ти си писмен в Конаре — рече Стамена. Вземи, та напиши кръстове за умрелите, грехота е, християни сме. Че и молитва ако знаеш, кажи я. Неопети останаха сиромасите.

Надонесоха това-онова. Добри натопи клечка във вапцилката, заизписва. Трийсетина имена. Спомняше си хората, които до вчера ги бяха носили. Своите остави за на края: „Стано Мухтар — написа едро и едва сдържаше сълзите си. — Тодора, Нона, Иван, Невянка.“ (Тази Невянка и той не познаваше.) С мъка ги побра върху тясната дъсчица.

Кръстовете поби Стамена.

— Хубаво излезе — каза. — Добре, че си дойде, братко.

Повечето селяни бяха се разотишли. Около двата гроба остана Становата челяд — толкова, колкото беше останала. Тогава Добри зачете молитва, отче наш — тя му дойде наум.

Беше се свечерило съвсем — тъкмо в този час снощи Стано Мухтар тръгна с голи ръце срещу размирието. С дума само.

„… и ни прости нашите грехове, както и ние…“ — говореше Добри.

Това помисли Първан сега: „Само думи…“

Чудни са българските села. Един господ знае всяко колко пъти е палено и сривано със земята, колко пъти са клани и отвличани хората му. А селата си стоят, сякаш незнайна сила ги издига пак из провалата, сякаш избягалите, отвлечени и изклани оставят семето си в земята, та тя отново ражда българи.

Седмица-две не минаха от юруша на Синапа, и в Конаре започнаха да се вдигат къщя. По-ниски, по-прихлупени отпреди — като че хората нарочно зидаха жалки къщи срещу уроки. Но знайно е, че турският зулум е по-лош от всякакви уроки, та конарци бяха прави: само това, върху което свестен човек не би се и изплюл, само то е за раята, оттам нагоре всичко ти носи беля.

От Становата рода един Стоян с момчето си се залови да оправя тяхната колиба, другите така се и помайваха в двора на Маринчови.

Първан още не беше се съвзел. Не е лесно, откакто си станал човек, да си бил все чергарин, а после, кога речеш да заседнеш, да се видиш чер вдовец с четири деца. Но идваше на себе си Първан — бавно и тежко зрееше нещо у него.

Почти месец мина, откак си дойдоха конярите, а оцелялата Станова рода се размайваше, сякаш без глава. То така си и беше — като че смъртта на стария разкъса близостта помежду им, та всеки се гласеше да поеме свой, отделен път. Стамена първа поде приказка за това, което я мъчеше от седмици.

— Решихме — каза, а̀ко да беше решила сама. — Няма за кога да протакаме. Вдругиден ще се вдигнем на Филибе.

— Вдругиден не е пазар.

— Не на пазар. Завинаги. Ще се преселим.

Първан не повярва на ушите си: от всинца им Стаменини най-много залягаха, най-много бяха натрупали и нямаше човек в Конаре, който да им не завиди.

— Ти как? Премисли ли хубаво?

— Премислих. Няма вече живот в Конаре. Утре пак може да дойдат хаирсъзи. Ако не Синаповите — други. Не ще отмине току-тъй размирието, бате. Видя се. Кой е този, дето ще го спре?

— Кой? — повтори замислено братът. — Все ще се намери кой.

— Много са.

— Та ние да не сме малко? Ако всички, що се крият из землянки или вардят двора и плевнята си, зарежат и те селата, па уловят Балкана, вече няма да е размирие — война ще бъде!

— Война. (Като всяка жена, и Стамена не можеше да слуша тази дума.) А децата ни? А хляб за децата?

— Това е то, децата ни… Децата да не бяха, лесно… Ами, викам си аз, ако върви все тъй, какво ще остане от децата, за децата ни? Гробища!

— Ние затуй, бате, ще вървим на Филибе. В града е друго, не ще ударят градовете. Ще оцелеем.

— А във Филибе да не са те калесали? Чифчии хора сме, какъв хляб за нас в града?

— Където за толкова, там и за нас. Ще се намери. Златни ръце има Марин. Ще поминем, така е дошло.

„Санким, права е — рече си Първан. — Децата си гледа да отърве сестра ми. А хорските, всичките деца, всички ние какво ѝ важим? Всеки гледа себе си, затова ни е такъв халът.“

— Като си намислила, върви! — отсече. — Не бера за вас грижа, опечени хора сте с Марин.

„Сега бате си дума — помисли Стамена: «Тяхната лесна! Не щат и да знаят каква мъка е по хората.»“ Досрамя я пред брат и че е жива и яка, че добър мъж има, а размирието не отнесе ни едно от трите ѝ деца.

— Чуй какво, бате — каза неочаквано за себе си, — аз премислих: ще взема на Филибе и твоите. Сам няма да се оправиш с тях, още не са отрасли.

Мъжът почувствува как нещо кораво започва да се топи у него. Беше си викал, че е останал самичък, че всички са сами, изтървани в злия, размирен свят, и никой не ще да знае какво търпи ближният му. Пък Стамена, дето във всичко знаеше сметка и мяра, изведнъж бе готова да се натовари с чуждо тегло.

— Сполайти — проговори дрезгаво Първан, а сестра му си рече, че не го помни такъв странен. — Сполайти, дето поемаш челядта ми, та ми развързваш ръцете. Няма да ти останат борчлии сиротинките.

Беше чакала той да каже: „Няма да ти остана борчлия!“ Защо не помена себе си Първан? Дали и той вече бе намислил своето?

— Ти накъде, бате? — попита го. — Нели ще ни спохождаш? Без хабер ли ще си от нас?

— Знаеш — не отвърна направо, — когато си идехме насам, видях в Русчук как посякоха едного хайдутина. Дружината им обрала султановата хазна… Та тогава помислих: „Да нямах челяд, щях и аз да надробя на Селим хан такава попара!“ Знаял ли съм, че след седмица време ще бъда без челяд, без къща?

Погледна Стамена в очи и каза късо:

— Само този път ми остана, сестро. Гората.

Първан ги изпроводи надолу, до Марица чак. Помогна им да преминат брода, отгледа ги. Чудновата дружина бяха: седем дечурлига, всяко натоварено като муле. Подире им — Марин, от неговия товар по-тежък нямаше. А пред всички вървеше Стамена: задянала грамадна цедилка, с две бохчи на ръце, тя крачеше все тъй пъргаво, като да не усещаше ни тежест, ни грижа.

„Ей затуй — спомни си Първан — тате най-много обичаше Стамена: няма товар, дето ще я превие и умори.“

Два дни по-късно се раздели с Добри. И малкият не щеше повече да остане в Конаре, нищо не го задържаше тук. Добри не бе свикнал да говори много с братята си — чужди му бяха и думите, и грижите им. Една заран каза просто на Първан: „И аз ще се стягам, бате.“ Първан си знаеше, че не бива да разпитва. „Навярно в манастир ще отиде Добри — реши по-старият. — Само за манастир е такъв като него, нефелен, пък писмен.“

Прегърнаха се, и двамата бързаха да се свърши по-скоро. Не си продумаха, както що е ред при раздяла, че ще се потърсят, че ще си пратят хабер. Различни пътища поемаха, а в едно еднакви: и от двата човек мъчно се връщаше назад.

Малкият беше потеглил, когато Първан го изгледа още веднъж. Добри притвори тихо вратника (всичко вършеше така — да не напомни за себе си), полека заслиза уличката, сетне сви към гробището. Някои отпосле казваха, че докъм пладне бил все там, седнал край неравнените гробове. Беше се прощавал с рода си.

Най-накрая Първан се раздели със Стояна. Често си мислеше: уж едно с едно си не приличаха децата на Стано Мухтар, ама със Стамена и Добри човек можеше да си разбере от дума. Яма сякаш бе го делила от Стоян. Като добиче живееше брат му: от сеитба до копан, от копан до жътва, до вършитба. „Такова май не е имало в рода ни“ — викаше си по-старият. Та му олекна, кога дойде до сбогом със Стоян.

— Тръгваш ли? — продума Стоян, щом видя, че брат му се гласи.

— Тръгвам. А ти защо оставаш? Ще сееш, та да има какво да палят; ще си пазиш нивите, та да има кого да колят, а?

Стоян го изгледа дълго, сякаш искаше да придаде нарочна тежест на думите си:

— Все някой трябва да остане, бате. Едни измряха, други си поеха пътя. Аз пък ще остана. Да се не затрие Конаре.

Не изпроводи брата си. Навярно пак му беше наум, че нещо не чака, че трябва нещо да свърши.

Първан не улови към Филибе, а къде Изгрев. „Сполайти — беше рекъл преди седмица на Стамена, — сполайти, че ми развързваш ръцете.“ Сега помисли пък: не само Стамена, и Стоян ги развърза. Нали даде дума да се не затрие Конаре, Становият род.

VII

В същия ден, в който конарци се прибраха, пристигнаха и видинските еничари.

Дълги дни Фатма хатун бе се ослушвала. И дочака. Макар този, дето се върна от Влахия начело на видинските оджаклии, твърде малко да приличаше на нейния син. Да, сега Осман бе наистина негласният вожд на еничарите в калето, Фатма го долавяше по почитта, която снишаваше грубите мъжки гласове в селямлъка, по новата увереност у Осман.

Всичко това бе странно за Фатма, която цял живот беше преливала у сина си своята жажда за светско познание, опасните си стремежи към обнова, омраза към остарелия, скован, неспособен за живот османски род. Опита се да го укори заради съюза му с най-прогнилата от всички части на скърцащия турски чарк — еничарството. Син ѝ я изгледа студено, със сянка от непреболяла болка.

— Зная, че си права. Но не всеки избира жребия си, други избират за нас: времето, случаят. Селим хан проигра всяка надежда за обновление с детинската си игра на новости. Срещу тези сакати новости сега са настръхнали всички — аргати и селяни, еничари, дервиши. Те са многото, с тях е силата. Остава ми да заложа на тях, нали?

— А не ти ли минава през ум, че ако всички биха мислили като тебе, светът би тъпкал на място от сътворението си?

— Навярно — съгласи се той. Фатма изричаше неговите някогашни мисли. — Но аз не искам да запиша името си в историята, майко. Предоставям това на Селим хан. Искам само да успея. А успява онзи, който върви с времето си. Сърди се нему, не съм го направил аз.

Да успея!… Цялата воля на сина ѝ бе насочена в тази цел. През селямлъка му напоследък се претакаха какви не хора, спореха, уговаряха. Връх на всичките тия неясни кроежи бе назначението на Осман за откупчик на новите данъци в санджака.

Както всеки умен човек, Фатма се боеше от смешното, а син ѝ ставаше смешен: Осман Пазвантоглу бе наддавал наред с пропаднали аги за разни данъци! Но и този път той посрещна студено укора ѝ:

— Само като откупчик ще мога да обиколя незабелязано санджака, да се свържа с разни хора, да опозная края си. Не виждаш ли, че по петите ми дебнат копоите на Изет Ахмед паша? (Този бе новият мутафъзин на крепостта.)

И веднага данъкът се стори на Фатма не тъй смешен — зад него, както зад всяка стъпка на Пазвантоглу, прозираше някакъв замисъл.

Осман се навдигаше почти по тъмно през тези летни утрини; Фатма го чуваше как дълго се плиска и пръхти през студените струи на чешмата в градината. Когато отново се изкачваше на чардака, зачервен, с мокри мустаци и кичури, на майката се чинеше, че син ѝ още не е станал мъж: момчешки бодро бе лицето му, момчешки нетърпеливи — бързите му стъпки.

Той изпиваше на крак кафето си, докато Исмет оседлаеше конете; подвикваше на Фатма хатун да не се тревожи, защото можел да се забави и ден, и два. После портата хлопваше, а майката се връщаше в одаята си да чака измъчено тия ден или два. Защото все си мислеше, че работите по данъка, такива, каквито ги реди син ѝ, не са съвсем безопасни.

При една от тези обиколки — вече беше юни — Осман навести и Извор, най-големия от старите си бащини чифлици; селото, над което мина еничарската ягма през онази първа година на войната.

Кой знае какво теглеше винаги сина към земята, която бащините му врагове бяха грабнали от Омер. По-право, Осман никога съвсем не беше се отказал от тази земя, продължаваше да я брои за своя и да бъде уверен, че до някой ден и Извор, и Мусоман ще се върнат към имота на рода му.

Извор още не беше се съвзел от страшната нощ преди пет години. Личеше си, че половината му рая я няма — много къщи си стояха опушени, със сринати покриви. Но не толкова грозни изглеждаха развалините сега, когато над тях бяха преминали зими, пролети и лета. Висок бурен — цъфнал пъстро през юни — обвиваше порутените прагове, прокрадваше се между разкъртените стени. Дива лоза се виеше по плетищата, лишеи покриваха купищата камъни и кирпич.

Не целият Извор беше мъртъв — шестдесетина къщи живееха някакъв полуживот: закърпени как да е, немазани, покрити със слама или със суха пържина, с разградени, необичайно широки дворове, обрасли и запуснати. Тук-там помежду им се мяркаха селяни, по някоя коза или дори крава.

Пазвантоглу влезе в Извор начело на малка дружина: двама слуги, петима гавази. Макар тъкмо накрай село да бяха парясаните къщя, долови как изворчани се засуетиха. Разтичаха се деца, сякаш прехвръкваха между троскота и равнеца, совваха се из дворовете или се залепяха зад някой разронен зид и през пукнатините му подплашените им любопитни очи бодяха Осман. Знаеше си, вестта за дружината ще пристигне досред село преди дружината; махна ръка на своите хора да побързат и сам смуши коня. Докато погледнеш, бяха на мегдана.

— Съберете раята! — подвикна той развеселен, защото предусещаше какво ще се случи оттук нататък.

Младият Пазвантоглу очакваше много определен карагьозлък, та му беше смешно. Чакаше Осман, а очите му бягаха над жалките покриви на Извор, през полето.

Земя… — каква земя! А я виждаше запусната, сякаш заварено дете. „Серсеми! — за миг го задави гняв. — Такава земя да докопат дедите ти, а ти да я изтървеш да буреняса. От едната некадърност, от това, че господарите знаят как да щавят раята, та и да работи от заран до вечер, и да не се влече недояла.“

Хората вече прииждаха към мегдана. Засмя се на себе си, беше отгатнал. Ей ги двайсетината вечни старци, боси, жалки и смирени; сюрията дечурлига, докъде осемгодишни.

„Де-гиди, шмекери!“ — рече си. Много нещо бе изтърпял Осман Пазвантоглу, но не и глад. Затова не можеше да разбере колко много те учи гладът.

Старците стояха пред сайбията посред мегдана. Разгледа ги: мършави, убити хора. Но защо му се струваха близки тези стари, изрязани лица, та намери в тях нещо до обич познато? Омер, Омер — баща му… Как много личеше у него гяурската кръв; не беше ли Омер сестриник някому от тия тук? Докога ще усеща и Осман чуждата кръв?

— Ага, събраха се…

Исмет не можеше да разбере защо господарят като че ли взе да не вижда и чува.

— Да. Сега…

Обходи със студени, господарски очи купчината хора.

— Гяури! — изрече, без да потръпне вече гяурското у него. — От месец аз съм събирачът на новия данък в санджака Никопол. Казвам се Пазвантоглу, Осман Пазвантоглу.

Искаше да разбере как ще посрещнат това хората. Никога не бе повярвал, че раята знаела изтънко какво става не само наблизо — в крепостта, — но и далеко: във Влашко и Стамбул, по бойните полета, из Балкана. Дали наистина (както; твърдяха някои големци) в дъното на тази жажда за новини не лежеше смътна надежда? „Невъзможно!“ — бе мислил, без да подозира, че то е чиста истина.

Ето, щом произнесе името си, долови, че изворчани хубаво познават целия летопис на рода му. Уж не помръднаха, а очите им станаха по-внимателни — бяха забравили дори да се правят на малоумни.

— Какво мислите за тази работа?

Надяваше се, че ще ги накара да проговорят, а сполучи само да изтрие тревожната напрегнатост върху лицата им. Срещу му отново стояха убити, слепи за всичко хора. Петдесет поколения предци, живели в мъка и страх, тежаха повече от една милостива дума, дошла от потисника.

— Кажете какво мислите! — усещаше, че кипва.

Той, турският първенец, най-богатият човек в края, ги огряваше с благоволение, а те смееха да мълчат.

Преди да почувствува, че го напада яд, почувствуваха това ония, дето се правеха на по-тъпи от говеда. И още: че трябва веднага да проговорят, ако не искат да стане лошо. Сякаш отнапред нагласено, обади се най-парцаливият:

— Честити сме, ага, че тъкмо на такъв личен първенец е паднала тая чест.

„По дявола! Няма ли начин човек да проникне до тях? Дали не е права Фатма хатун, когато вика, че раите биха тръгнали подир шейтана, но никога подир правоверен?“

Без да ще, спомни си колко лесно му вървеше между еничарите, а сега трябваше да говори той, да убеждава той, едва ли не да моли за доверие.

— Не мислите ли си: синът на Омер Пазвантоглу ли дойде да събира новия данък? Познах, а?

Селяните мълчаха.

— Зная, че съм познал. Да, до сина на Пазвантоглу опря, защото и той трябва да живее. („Защо няма присмех в очите им? Не може да не са чули, че съм най-богатият човек във Видинско.“) Та кога ще се издължите?

— Нямаме, ага. Виждаш, душа не ни е останала.

— Виждам. А кое ви взе душата? Из Видинско, слава на аллаха, няма кърджалийски зулум.

Пак мълчаха. „Въдица ни хвърляш, кучи сине! — мислеше всеки зад смиреното си жалостиво лице. — Другиму върви да продаваш шмекерлъци! Раята е парена.“

— Нищо, мълчете. Пазете страха си. А аз ще ви кажа какво ви е превърнало в просяци: измислиците на Селим хан. Така ли?

Онези гледаха в земята, ще рече, усещаха, че очите им ги издават. „Добре, вече по-добре!“ — помисли той.

— Това съсипа богопазения ни край: плащаме заради Севлиевско и Плевенско, Шуменско и Русчушко. Оттам хазната не прибира ни грош.

Рязко, но скрито няколко чифта очи стрелнаха изпитливо агата, после — тоя и оня от купчината. „Подкокоросва ни! — искаха да предупредят те. — Внимавайте, не се ловете!“

Пазвантоглу направи знак на слугите и гавазите си да се махнат. Почака, докато ги видя да разседлават и се изтягат до плетищата. Нямаше какво толкоз да крие от тях, знаеха наизуст речите му по чифлиците. Направи го, за да спечели вярата на селяните.

— Защо ви чудят думите ми, нима мислите, че един господар има голяма полза от разорението на Видинско?

„Така е, мамка му! — явно си рекоха хората напреде. — Най-сетне си каза болката, турско псе!“ Размърдаха се, като че отпускат вдървени нозе.

— Защо не седнете? — Осман сякаш едва сега забеляза, че старците стоят прави.

— Нищо, ага. Тъй ни е добре — обаждаше се все същият.

Навярно бяха се уговорили другите да траят, за да не сбъркат работата.

— Когато един господар е истински господар — продължи Осман, — познава се по раята му: и той е сит, и тя сита. Вам кой е сайбия?

— Нямаме си. Земята ни е султанска. По-преди я наемаха от хазната разни аги, ама откак през Извор мина ягмата, никому се не ще да заложи пари и ни откупи. Султанът ни стопанисва.

— Бог високо, цар далеко — подхвърли двусмислено Осман.

Някой изсумтя, то беше първият допир на Пазвантоглу с раята. „Сполучих, сполучих!“ — израдва се едва не с глас.

— Е — прекара поглед през лицата им. — Не е лоша земята на Извор, не са лоши и хората му.

— Ага, видиш колко е останало от хората на Извор. Ягмата отнесе поне половината ни. Други се пръснаха къде очи видели, отглади измряха децата, само старци сме…

— Зная — прекъсна той заучените жалби. — Ама никой не бяга от доброто си. Ако пак се съвземе Извор, хората му сами ще се върнат. А Извор може да цъфне като никое от видинските села.

„Ще — мислеха си селяните, — ще цъфне, та няма да върже! Току казвай какво ти е допарило!“

— Аз ще откупя Извор от хазната — твърдо и съвсем неочаквано обяви Осман. — Какво ще кажете?

— Ще сме честити да имаме за сайбия първия мъж във Видинско — неочаквано дойде и отговорът, докато целият вид на мършавите, изцедени хора най-малко издаваше честита изненада.

„Купувай и откупувай и върви на майната си! — като че ли говореха затворените им лица. — Не е ли все едно кой ще ни дои и коли?“

— При мен ще е друго, не искам да ви лъжа. — Сега вече думите се лееха. — Не ми е потрябвала разсипана рая. Ще ви вземам по една пара на дьонюм земя; когато дойде да храня дружина, ще ми продавате зърно и овце, както вървят на видинския пазар. И още днес ще направим махзар, че селяните от Извор са разорени до краен предел, та Портата да им опрости данъците на новата хазна. И аз ще подпиша махзара, така ще тежи повече. Ако везирите, дето заглавикват падишаха, откажат милост, аз ще ви наредя да не плащате, нека с мен се оправят султановите побирчии. За две години ще се отръскате. Хеле, щом се покажат и тия изровчани, що се крият из върбалака и в Балкана.

Бавно, съвсем полека хората вдигнаха очи, заразглеждаха чудноватия сайбия; нали човек не среща всеки ден смахнати. А защо да е смахнат? Май че — само хитър; искаше да изкара скритите изворчани, та да прибира повече десятък и даждия. „На нас ли! — мислеха с упорита злоба двайсетината. — За вчерашни ли ни взимаш?“

— Сполайти, ага! — обади се пак нефелният. — Каквото свършиш, за душата ти ще е. И право рече; никой не бяга от доброто си. Щом наистина в Извор заживеем добре, не само от Балкана ще слязат нашенци; от целия край народ ще се струпа в наше село.

„Трябва да си сляп, та да вземеш раята за загубена — разсъждаваше Осман. — Купува те и продава.“

— Дайте да направим махзара — каза на глас. — Разгеле, имам дивит и книга.

Е, с това вече сбърка!

„Носил си дивит и книга, а? Ще рече, отдавна си намислил да изкопчиш писмо от нас, а един дявол знае какво ще туриш вътре — кой го чете? Пък ние палец ще ударим, сами ще се наврем между тоягите, така ли?… Не на нас, не на нас!“ — примигваха двайсет чифта очи срещу му, а същият старец издума:

— Ние не се жалим от хазната, ага, жив да си! Щом на султана е потрябвало нова хазна, знае си работата султанът. Ще плащаме, къде ще вървим? Затуй е тя, раята, за да плаща.

„Къде ще вървите, триста шейтани! — не можеше да се окопити Пазвантоглу, който от една дума бе спечелил целия оджак във Видин и Белград. — Ще уловите драките, щом се зададе побирчия! Затова и не ви е еня дали ще ви опростят; и без махзар ще я наредите!“

— Добре — рече, все едно че не се сеща, дето го правят на маймуна. — Махзара ще напишат видинските първенци. А вие си гледайте работата и знайте, че цялото ви добро иде от Осман Пазвантоглу.

Изви коня, подвикна на дружината си. Докато гавазите се стягаха, двайсетината от Извор продължаваха да си стоят търпеливо.

Пазвантоглу бе ходил на поход, беше стоял очи в очи с всякакви душмани — яки, въоръжени до зъби или ехидно-сладки, изучени на бойно изкуство или лудо дръзки. Но чак днес, когато обърна гръб на двайсет души изпосталели селяни, почувствува какво е вражда. Студенееше по плещите и тила му.

Малката дружина се закри зад дувари и буренясали покриви. Едва тогаз хората се разшаваха, насядаха под сенките. Полека към тях се запрокрадваха други, вече не старци — млади и здрави мъже. На мегдана сега имаше три пъти повече хора, искаха да научат за какво са идвали турци в Извор.

— Каква беше тая? — попита един.

— Хич мога ли ти каза? — Същият старец вече не изглеждаше нефелен. — Осемдесет години живея, а такова не съм видял.

— Разтури се светът! — Това рече пък друг старец. — Нищо не разбирам. Идва ти на крак сайбия, сам се натиска да ти стори добро…

— Добро! — Полича си, че уж нефелният е зъл за трима. — Плюл съм аз на тяхното добро! Турил си е нещо наум песият му син и иска с наши ръце да бръкне в жаравата, това е!

— Е, харно де — прекъсна го примирително младият. — Ами че той зло може да стори и без да те пита. Друга ще да е работата. Името си обади ли тоя?

— Пазванджийският син бил, рече. На Пазвантоглу, дето по-лани го затри пашата.

— Така кажи! Тогава всичко е ясно.

— Ами!

— Не се ли сещате каква е тя? Омер нали го убиха заради доброто на Видинско. Щял бил, викаха по онова време, така да нагласи, та нашият край да няма никакво вземане-даване със султана. Тъй чувах.

— Зелен си ти, момче, нас питай за какво са пребили някой ага. Една им е на тях грижата: кой ще прибира данъка. Това ще да е бил грехът и на Пазвантоглу.

— Е, че какво ти викам аз? Пак не ще е бил като другите. Кого от тия обирници са затрили, загдето крадял султанов данък? Не ми разправяй ти, нали походвам до Видин — всички във Видин говорят за Пазвантоглу. Бамбашка е тяхната.

— Ще я видим, не бой се. От тук на там ще сме рая на този Осман.

— Дума да няма — обади се пак уж нефелният, — хитър е поганецът му. Ама и ние не сме пасли трева. Ще чакаме, ще видим…

Никой не отговори, съгласиха се, изглежда. Малко ли бяха изтърпели, та да се ловят на дума? До вечерта хората от Извор забравиха, че отзаран е идвал някакъв ага и им е обещавал майка и баща. Отдавна нищо вън от хляба и кръвта не важеше за раята.

Изворчани не знаеха, пък и не им беше работа да знаят, че след три дни Пазвантоглу наистина откупи Извор, че след седмица стана господар на големия, запуснат чифлик в Гърци и на един по-малък във Врачовица, който граничеше със самия Тимок. Отделно Осман Пазвантоглу купи четири къщи в самата крепост и половината дюкяни по Голямата чаршия.

Сякаш на младия Пазвантоглу наистина му беше мръднало. През размирието всекиму се щеше да се отърве от имота си, та да крие само сухо злато, а Осман купуваше и купуваше: „Бие го парата — викаха си видинлии, — чуди се къде да дене дядовото и бащиното си имане. Пък и смахнат може да е. Нали майка му, казват, все книги четяла.“

И на друго биха се зачудили изворчани, ако да знаеха: още същата вечер Пазвантоглу наистина написа махзар до Портата, занесе го във видинската еничарска къшла — там го подписаха десетина най-първи аги. И всеки път през следните дни, когато откупуваше ново село, нов чифлик, ставаше все то: Пазвантоглу молеше султана да опрости раята му от данъци и ангария.

Фатма хатун недоумяваше какво стои зад неочакваната привързаност на сина ѝ към чифликчийството. Ако Осман речеше от днес, та докрай да не изброи алтъните си, да не прегледа бащините си вересии, имаше що да яде и пилее.

— Какво е станало днес в града? — попита го една вечер, когато седнаха двама на трапеза. — Голяма глъчка имало, каза гавазинът.

— Прочетох на мегдана махзар от видинските първенци до Портата. Това е всичко. Петък е днес, исках да чуе повече народ от селата.

— А какъв е този махзар?

— Молим Дивана да купува от селяните добитък по цените на пазара, не на хазната.

— Мислите си, че Диванът ще ви чуе? Парата с куршум гонят!

— Нищо не мислим. Само раята трябва да знае, че Пазвантоглу и хората му се борят за правата ѝ.

— И друг път съм ти викала: много е лъгана раята, всичките ти тънки хитрости не ще уловят място, докато наистина не ѝ олекне поне с грош.

— Да, с очите си видях, че си права. Ще трябва наистина на раята да олекне поне с по грош на къща, ако искам да минава думата ми пред нея.

— Ами ако Портата не склони?

— Щом не склони, ще платя данъка на Видинско аз.

— Та това са хиляди грошове на вятъра!

— Не на вятъра, майко. Ще ми се върнат стократно. Пък и не казах, че ще излязат от моята кесия. Ще ги взема от разбунтуваните еничари в Белград. Вчера проводиха човек да ме молят за помощ срещу Портата.

— А те откъде ще съберат толкова пари?

— Вече ги събират от раята на Кладово и Пожаревац. От занаятлиите. Грабят наред, затова са и побуяли, нали за да грабят.

— Ще рече, от раята за раята… Такава ли ти е сметката?

— Че лоша ли е? Всеки главатар на размирници ще трябва да си плати, за да има зад гърба си Видинската крепост и Пазвантоглу. Мене ми трябва две-трийсет села в санджака да живеят по-хубаво от всички села в държавата. За да чуят другите, че се живее само при Пазвантоглу. А това може да бъде само за сметка на съседната рая, не е чак толкова дълбок джобът ми.

В гласа на сина ѝ имаше онова самодоволство, което най-много плашеше Фатма хатун: как човек с ума си ще повярва, че е безгрешен, че нещата послушно ще следват замисъла му?

— Не ти ли се струва, че има твърде много „ако“ в цялата тази хитра постройка? Все пак на този свят бива воля и вън от твоята.

— Сигурно. Може и нищо да не излезе. Но аз трябва да мисля и работя тъй, като че ли не може да не излезе. Ако някъде съм сбъркал, остава един изход…

„Да се убие! Навярно това ще каже… Не, господи, не! Запази ми поне Осман!“ — помисли отчаяно Фатма.

— Какъв изход? — прошепна тя.

— Да започна всичко отново. С други средства. А може би и със същите.

Пак беше го взела за Омер. Кога най-сетне щеше да навикне, че син ѝ има съвсем друг аршин за света?

— Вземи си баклава — покани го; отщя ѝ се повече да говори за работите му.

Синът пресегне, задъвка, а си личеше, че умът му е другаде.

„Та за него е безразлично какво яде, нему и яденето не се услажда! Навярно е страшно да живееш така, само с една мисъл, сляп и глух за всичко извън нея…“

И сега, когато Осман облизваше пръстите си, по които се стичаше гъстият, сладък до прималяване сок, на лицето му нямаше наслада, а напрежение.

— Ти знаеш ли, майко, как човек трябва да поиска вдовица? — рече той внезапно.

— За какво ти е вдовица?

— Как за какво, за жена.

Фатма помълча, докато се освести. Сетне се засмя със закачлива, разбираща усмивка. „Напусто го мисля толкова погълнат от работа — рече си. — Виж ти какво имал наум Осман!“

— Коя е тя? — попита.

— Юмихан хатун, вдовицата на Ахмед ага.

— На този ли, който умря на война? Ами че тя не е по-млада от мене, Осман! Да беше се вредил за някоя от дъщерите ѝ. Богати са.

— Не съм се вредил и туйто. Добре е, че са вече омъжени, та оттук нататък няма какво да се къса от имота на Юмихан.

— А на тебе дали ще роди дете?

— Ако не роди, ще взема друга да ражда. Не ме гледай така, майко! Само с Юмихан можем да си върнем Мусоман. Най-богатият чифлик във Видинско е много важен, знаеш. Щом почна да подсилям крепостта, тази земя ще ми трябва.

— Ти виждал ли си я? — попита едва чуто майката.

— Как да не съм, онзи ден ходих, от Видин до чифлика е час път. Яки табии могат да се вдигнат там. Такова кале ще стане Видин.

— Аз не за земята, за Юмихан те питах.

— А, нея ли? Не съм я виждал. — Позамисли се. — Та как ще стане то?

— Баща нямаш, ще изпратим вуйчо ти. А при кого, и аз не зная; баща ѝ умря отдавна, братята ѝ се запиляха из Влашко и още не са се върнали. Дали е редно направо при нея?

— Че защо не? Не е малка, няма да се излъже. Ами ако е много грозна, а?

Засмя се с глас — тъй рядко се смееше гласно, та Фатма настръхна от острия, резлив звук. Даде си вид, че нещо липсва на трапезата, колкото да излезе из селямлъка.

Застана на зашумения чардак. Думите на Осман бяха я върнали в миналото ѝ. Спомни си как преди повече от трийсет години беше прекрачила същия праг. Отмаляла, едва изкачи стълбата. Отиваше срещу великото тайнство — обичта между двама души, — какво щеше да ѝ донесе то?

Твърде малко бе ѝ донесла обичта към Омер Пазвантоглу. Един син. Човекът, който сега дооблизваше пръстите си, говорейки за великото тайнство като купец, който пазари по-млечна крава.

VIII

Целият стан спеше. Вятърът полюшваше леко диплите на шатри и чадъри — стотина едри бели гъби покрай Марица. Дремеше стражата, припекла гръб на догарящите огньове: спяха селяните, подкарани на ангария от Цалапица, Брестовица и Конаре. А всред целия този голям, сладък сън на уморени хора и животни Мехмед паша проклинаше безсъницата си.

Месец вече от султановия ферман за поход срещу размирието, Плесли Мехмед, мютесариф на Чирмен, паша и везир, не бе видял спокоен час. Отначало си помисли, че и тази заповед ще бъде отмината, както другите: войската беше немирна, пари нямаше; селяните от санджака години наред плащаха половин данък. За каква борба против метежа може да се говори с празни ръце и без аскер? Оставаше му да се прави на глух, да отговаря с душераздиращи жалби на заповедите от Стамбул. Но този път не мина. Преди три недели нещо в Едирне, средище на санджака, се яви орта стамбулски еничари с нов ферман: да бъдат добавени към сеймените и бостанджиите на Плесли Мехмед и задружно да поемат в поход! Първия поход срещу размирна Румелия.

Колко дни и нощи оттогава? Мехмед паша минаваше през равнината като насън — опушени и ограбени до дъно села; утъпкани гори и изгазени ниви, кервани подплашени черни селяни, повели деца и добитък. А размирието, самото размирие Мехмед паша не срещна до днес.

Искаше да мисли, че само слухът за похода е стреснал разбойниците и те са се пръснали къде очи видели. Но сам не си вярваше, понеже знаеше, че привидният мир владее над тясна ивица земя — покрай пътя, — а зад първите гънки на равнината встрани, из всяка гора дебне размирието.

До отвъд Филибе пашата не срещна кърджалии; те отнапред научиха за похода на Плесли Мехмед. Няма какво да се чудиш, това е Турция — до Дивана водят стотици пътища, стотици излизат из него. Един от тях бе отвел до някой главатар, а от него — нататък. След туй всеки кърджалийски първенец в Тракия бе решил за себе си: да среща или не Плесли Мехмед.

Вярно, на повечето не се щеше да излязат срещу Мехмед паша. „Чакай да видим — мислеше си всеки, — че сетне ние.“ А все пак трябваше един, дето ще се изпречи пред аскера, та на негов гръб другите да разберат какво има да вършат.

Щом ще бъде един, явно бе кой ще е. Макар негласно, размирието вече имаше своя водач. Водач не е най-точната дума — намира ли се човек, който да поведе сляпата стихия? Но във всеки занаят на този свят, във всяка една работа един е най-добър между другите.

Много бяха черните страни на разбойничеството, но имаше в него една светла: разбойникът бе едничкият свободен човек в света на роби и господари, върху него не тежеше законът на господарите и страхът на робите. Ако за някого се знаеше, че е главатар на сто или триста души, то означаваше, че е бил наистина първи между тях — първи по сила, по воля, по ум. И хората му го гледаха в очите, и го следваха на живот и смърт.

Щом Плесли Мехмед потегли срещу размирието, всеки главатар из Тракия се запита или попита другите: „Какво ще стори сега Кара Фейзи? Ще се скрие ли, или ще пресрещне султановия аскер?“ И след седмица, бог знае по какви пътища, сякаш в отговор на този хилядоглас въпрос, дойде вестта: „Кара Фейзи няма да се скрие, но и не ще пресрещне пашата в Тракия. Ще го подмами навътре, колкото по-навътре в Румелия, толкова по-зле за Плесли Мехмед. Сетне ще види как ще е.“

И изведнъж, като по знак, от Тракия се дръпнаха всички кърджалии. Също както, усетят ли, че едър хищник дебне плячка, лисици и чакали се свират из драките и надничат — не смеят да развалят ловната му наслада, — тъй и тракийските главатари сториха път на жертвата, наречена за първенеца на размирието.

Ей затова Плесли Мехмед отмина Филибе, без да срещне кърджалии.

— На крак, на кра-а-к! — дойде провлечен вик откъм еничарските шатри. Изви се и замря всред тътена на даулите.

Пашата вдигаше стана си.

Човешкият мравуняк плъзна в сивата дрезгавина на утрото. Една подир друга се свлякоха шатрите и докато някои ги диплеха и товареха, други оседлаваха, впрягаха топовете и волските коли с джепане. Започна такава суетня, та ти се струваше, че не може да свърши, пък само след два часа (вече беше съвсем съмнало) походът се нареди на пътя. Тогава чак сеймените свлякоха последната шатра — пашовската, — доведоха черния жребец на Плесли Мехмед и (пред очите на хилядата еничари и стотина селяни, повлечени на ангария с похода) пашата яхна.

„Този ден ще е добър!“ — помисли Плесли Мехмед, усетил под себе си тръпките на отмореното животно, загледан в алената ива на изгрева над планината. И сякаш се гмурна в резливия утринен хлад. Има един час на разсъмване; през него ти се чини, че това, което предстои през деня — работа или път, — не може да не завърши със сполука. Плесли Мехмед беше уловил тъкмо този час.

Черният кон се кипреше, зората играеше по синьото атлазено седло, по златокованата юзда. Погледнат отстрани, Мехмед паша приличаше на някой бабаит от персийска приказка — дързък, безстрашен и непобедим.

„Мамицата му поганска! — слепи за целия блясък на пашата, псуваха наум стотината гяури. — Откъде се довлече да ни подкара на вълка в устата!“ Те стояха покрай пътя, чакаха да тръгне походът, та да се пришият към опашката му. Какво влизаше в работа на Стоян от Конаре например дали Плесли Мехмед ще получи по-висок чин заради победата си, или пък ще се провали?

Даулите затътнаха по-стройно; походът се напоточи по белия огрян път. Хиляди копита и стотици човешки нозе вдигаха прахоляка, остро скърцаха колелата на топовете. Плесли Мехмед беше вече близо до целта си.

Той се надяваше да я достигне към Белово — там, според слухове и съгледвачи, се подвизавал Кара Фейзи. Та преди пладне още походът влезе в Белово.

Войниците бяха нащрек; държеха конете на къса юзда. Като ги поглеждаше под око, за пашата не остана скрито, че май по-скоро са готови да се разпилеят при първия гърмеж, отколкото да се бият. Но войската премина през село, без да пукне пушка. Селяните бяха изчезнали; нямаше и разбойници. Плесли Мехмед вървеше през едно от безбройните мъртви села.

По пладне навлязоха в клисурата. Сеймените обадиха, че по пътя личали следи от много копита — само преди часове оттук се е изнизала голяма дружина.

— Внимавайте накъде ще свърнат следите! — нареди пашата, а сърцето му се сви: как щеше да гони безлик враг? Не е бой като бой — да виждаш срещу кои и колко хора си. Опипом, съвсем опипом трябваше да се сблъска с Фейзиевите катили. Ако го дочакаха да ги нападне той.

Слънцето припичаше тясното задушно дъно на прохода, а Плесли Мехмед се потеше със студена пот. Зловеща му се струваше тишината, враждебна — буковата гора. Всеки миг чакаше да чуе свирка и върху хилядата му еничари ди се стовари дружината на Кара Фейзи.

Но нищо такова не се случи, а Мехмед паша вече чувствуваше, че ще започне да крещи той, за да прекъсне най-после нетърпимата тишина, да промени с нещо бездиханното напрежение на хилядите подире му.

Наместо него се обади сейменбашията; беше спрял встрани.

— Оттук отбиват следите, твоя светлост!

Върволицата се огъна и спря. Спря с лице към някакъв горски път, из който поемаха дирите на врага, и Мехмед паша. То пък един път! Тясна, стръмна, та чак на стъпала горска пътека, свряна в дъното на изровен от пороите улей. На места букаците се сплитаха над нея и тя се провираше като ходник в слънчевозелената им сянка. Другаде драките бяха тъй гъсти, че почти я пресичаха, а сетне отново се разширяваше върху полегатите, изхлъзгани плочи.

„Такава ли му била сметката! — рече си пашата. — Тук да влека топовете, а? Каруца как ли бих закрепил из тази урва, та топ!“

А знаеше, че трябва. Кому ще разправя, че не можело да се настигнат хаирсъзите, защото забили на майната си? Кой ще му повярва?

— Бисмиллах! — проговори на себе си. — Ще ги гоним.

И след малко вече не остана следа от тежката тишина: проходът екна като сечище и каменоделна наведнъж. Стотината раи от Брестовица, Цалапица и Конаре сечака драки, поваляха дървета и дънери; превръщаха тясната пътека в сносен планински път.

„Може би нагоре ще бъде другояче — утешаваше се пашата. — Долу винаги е най-върло.“

Сякаш някой отговори на мислите му:

— Твоя светлост, оттук вече започва рахат!

Сейменбашията беше се изкачил доста нагоре, та Мехмед паша му повярва. Самият той нямаше охота да излезе напред; из гората не можеше да не са стаени поне съгледвачи.

— Начело ще върви раята! — заповяда. — Да отваря път, където потрябва. Подире ѝ — топчиите, пеши! Ще добавят своите коне към впрягите на топовете. Хайде!

Това вече не приличаше и на щуротия. Най-отпред в дългата върволица поеха босите селяни; най-много по на един от трима им се падаше казма или брадва. След тях се препъваха, хлъзгаха и пръхтяха уплашено конете, влачейки тромави, никому непотребни оръдия. Топчиите на всеки две крачки пропъхваха дебели тояги между пречките на колелата, напрягаха докрай мишци, за да не изтърват топа. Всеки миг викаха раята да им дойде на помощ, да изправи на нозе кон, да подпре с гръб задницата на топ. Още по-отдире вървяха конните сеймени; нямаше един помежду им, който да не псува наум или на глас — конете само пречеха в тази гъста блъсканица, плашеха се на всеки десет стъпки, несвикнали с новото място и шум. Стигаше един от тях да счупи крак (а това стана скоро), и целият поход застиваше, докато войниците избутат из улея подивялото от болка животно, за да отприщят пътя.

„Сега ако изтърват някой топ — мислеше си Мехмед паша, — сега ако се откърти някое от тия чудовища и повлече надолу конете, а те пометат аскера, и без бой ще се изтрепем. Веднъж да стигнем някоя полянка, по-нататък не мърдам! Колкото я свършим — толкова!“

Плесли Мехмед беше побелял като чаршаф, напук на жегата. Никой не се обръщаше към него; май бяха го забравили. Сеймените псуваха пред сами лицето му, бостанджиите го блъскаха и притискаха о стената на тесния улей. Плесли Мехмед паша, негова светлост и прочее, не беше повече от редник, осъден на глупава смърт някъде из Беловско. А и той самият вече не се броеше за повече, знаеше, че нищо не е във властта му.

Все пак везирът не виждаше най-страшното — онова, което ставаше напреде.

Там се промъкваше раята ни жива, ни мъртва — нали точно тя трябваше да посрещне първите куршуми. На всеки десетина крачки половината селяни минаваха назад, за да помагат около топовете, а другата половина, вече съвсем без дъх, сечеше клони и дръвчетата, къртеше камънак — проправяше пътя. После пак десет или двайсет крачки, и пак същото. Нямаше думи, викове и заповед: всеки бе част от несръчното, тежкоподвижно тяло на похода, усещаше, че за него няма отърване, ако не изкара на някакъв край цялата тази серсемска работа. И докато сечеше трескаво или къртеше плочи, докато подпираше с вече треперливи мишци чугунените дънери на оръдията, чуваше зад гърба си хилядоустото, задъхано, ужасено нетърпение на похода.

Свитки… свитки. Свитки и черни кръгове… От колко, време Стоян виждаше само това? Усещаше, че още миг, и ще се срине, малко по надолу вече бяха останали неколцина. Топчиите ги ритаха и удряха (дали се не превземат?), сетне ги премятаха отвъд ръба на улея като удавници, изхвърлени твърде късно на тих бряг.

Напред някъде, на не по-малко от две-триста крачки (за хората то изглеждаше недосегаемо далеко), между шумата играеха по-светли петна — негли полянка? Сейменбашията извика отдалеко:

— Раята първом да очисти пътя дотам ѐ, след това да се върне и улови въжетата!

Подгонени с бой и крясъци, селяните се закандилкаха нагоре. Бързо! Войскари и животни едва се крепяха в набъкания стръмен улей. Бързо!… С кои сили? Стотината раи сечаха и къртеха, а между трясъка се измесваше такова пъшкане, стонове и ругатни, сякаш триста дяволи печеха грешници на бавен огън. Няколко крачки по-ниско им отговаряше същото: топчиите с последно усилие крепяха чугунените топове, с изблещени очи и напрегнати като въжа жили. А конницата зад тях трепереше в очакване всеки миг да я помете някое изтървано оръдие.

— Аман бе!

— Спите ли там, вашата мама гяурска?! — открояваше се от време на време писклив вик. В него вече имаше не закана — отчаяна молба, заклинание. А онези с гяурската мама още по-лудо, по-объркано подхващаха някой пън. От изкъртените им нокти, от овлечените им гърбове бавно се сцеждаше кръв; бързаха. Бързаха, защото и отгоре, и отдолу можеха да гръмнат изстрели.

— Колкото, толкоз! — процеди през зъби Мехмед паша.

Беше убеден, че само след миг хора и животни ще отпаднат съвсем и ще започне страшното.

— Нека слязат онези и да подхванат топовете за въжата!

Заповедта премина от уста на уста, но селяните май не я чуха, тъй диво биеше кръвта в ушите им, че не биха чули и камбана. Трябваше нагоре да изтърчи един сейменин, да срита с все сила първия попаднал му гяур и да изкрещи в лицето му думите на Плесли Мехмед.

Сега селяните се връщаха при похода, сякаш не вървяха, а се свличаха с чужди нозе. И тези двеста крачки надолнище; тези няколко мига отдих им се сториха най-хубавото, което някога са преживели.

Но то бе за малко — веднага всеки от тях се впрегна като добиче в топа; през гърдите на всеки минаваше дебело въже; той се силеше да поеме дъх, а можеше пое само ако дланите му удържеха въжето по-здраво, отколкото гърдите, ако успееше да задържи огромната тежест на ръце.

Не по-малко от десетина души бяха впрегнати в по топ. Четиримата долу, в улея, а другите над ръба му, почти на човешки бой над тях. Взеха да капят като мухи наесен. На всеки две-три крачки някой падаше на колене, с все сила се напъваше да се вдигне, докато топчиите стоваряха отгоре му удар след удар. После се просваше наземи и вече му беше все туй дали го бият, или не. Войниците нямаха време, да разпрягат труповете — срязваха набързо въжето. А походът продължаваше да се тътри стъпка по стъпка.

Още петдесетина крачки ги отделяха от равната полянка, още трийсет… двайсет.

Тъкмо тогава пропищя първият куршум.

През целия път нагоре Плесли Мехмед бе мислил това: „Какво ще стане, ако сега ни налетят изневиделица?“ Затуй беше нащрек.

— Никой да не мърда от мястото си!

Гласът му прокънтя решително, сякаш страхът го превърна в онова, което никога не успя да бъде: военачалник.

— Всинца ни ще смажат топовете, ако някой се отклони или залегне! Напред, само напред! Остават ни двайсет аршина!

Двайсет аршина — лесно е да говориш, когато си в опашката на похода, скрит до уши в улея. Но онези, що пристъпваха начело и над ръба му — раята с голите ръце, се стъписаха. Като стършели бръмчаха куршумите из младата шума, никой не можеше да разбере откъде идат и кого мерят. Всяка стъпка изглеждаше последна, паднаха първите ранени, първите подплашени коне повлякоха ездачите си, плъзгаха се по върлите стени на улея и мачкаха кого сварят.

— Напред!… Напред!! — викаше до дрезгаво пашата.

А сам знаеше, че не може да има никакво напред — напред беше невидимият враг и той никога не би позволил войската да излезе на равно, та да нагласи топовете. Долавяше, че вече не пристъпват, целият поход се е заковал и стои като раздърпана мишена под прицела на хаирсъзите. Той поне беше на завет — да му мислят ония отпреде! Но колко време биха удържали те и какво щеше…

— Вард-а-а-а!! — това не беше вик.

Някакъв животински рев на ужас изригна из първите редици, плисна надолу по улея, сякаш угаси последната искра разум, последното усилие на хората да надвият безумния си страх. И като в някакъв страшен сън Плесли Мехмед видя как сбитата върволица пред него се залюлява, как конниците отскачат от стремената и се опитват да изпълзят над ръба на тясното корито. Коне без ездачи се мятаха и препъваха, а върху им имаше вече друг пласт хора и животни.

Плесли Мехмед просто почувствува (винаги беше мислил, че само така е думата) как косите му настръхват под свилената чалма, а ръцете и нозете му сковава чудновато безсилие. Със сетния проблясък на волята си той изхлу крака от стремената, изправи се за миг на сами седлото и сграбчи някакъв провиснал клон.

Толкова му стигна сила. Не смееше да помести пръста по клона, да се залюлее, та да улучи брега — ръцете не го слушаха. И сега, вече отвисоко, видя цялата страхотия.

Предпоследният топ бавно, сякаш набираше тежест, се откърти по стръмнината, блъсна оня зад него; за миг двата още се крепяха, докато първият увлече долния и изведнъж се стрелнаха надире тъй бързо, като да не бяха два чугунени великана, а орехи.

„Да не се изтърва, да ми не премалее!…“ — това мъждееше още в мисълта на Плесли Мехмед, а пръстите му стискаха до бяло чепатия клон.

С каквато и дива бързина да бяха се прилепили войскарите о стената на улея, колкото и лудо да бяха се хвърлили конете към ръба му, повече от половината не успяха да очистят пътя на топовете. Те летяха по нанадолнището; под железните им колелета хрущяха кости и пръскаше кръв; хора, животни, такъми и парцали се смесиха в едничка кървава, цвилеща и стенеща пихтия, в едничък ужас.

Сетне по вече утъпкания път Плесли Мехмед видя да прелитат един след друг останалите топове, а всеки следващ довършваше онова, което предишният не бе успял — доубиваше осакатени войници и коне, разбиваше на парчета още читави кости и черепи. След топовете се влачеха — мъртви или полумъртви, понякога още живи, с изблещени очи и прехапани устни — селяните, които овреме не бяха се отървали от въжата. Като ездачи, хвърлени от коня, те оставаха закрепени за железните туловища и ги следваха в бесния им бяг към равнината, докато не хласнеха чело о някой камък. После продължаваха нататък, вече меко отпуснати, а топовете влачеха и влачеха кървави човешки дрипи.

Наоколо пищяха куршуми. Чак сега, когато под него отмина и последният изтърван топ, Плесли Мехмед забеляза, че стрелбата не е стихнала, станала бе съвсем честа. Никой не я чуваше. Да загинеш от куршум ти се чинеше цвете пред това, което сполетя похода.

Плесли Мехмед и не се сети като как изглежда сам: над задръстения с размазан леш улей висеше на две ръце негова светлост мютесарифът на Чирмен султановият военачалник — с паднала в суматохата чалма, с една изута емения и съдрани шалвари. А вечерният ветрец развяваше парцалите яркосин атлаз.

Опита да уцели брега на коритото, но странно натежалото му тяло се изтърси като чувал тъкмо посред улея. Страх и отврата го замаяха — пашата нагази още топло месо и чуждата кръв бързо попи в белия му чорап.

„Да се махна, да изджапам, каквото ще да е!“ — Но за да изджапа, Плесли Мехмед трябваше да прекрачи десетки трупове. Не на себе си, като се плъзгаше в локви кръв и се препъваше о конски гръбнаци и човешки пищялки, пашата се докопа до ръба, до гората. След това, много след това си припомняше, че беше се катерил, сякаш по стъпала, по труповете на еничарите си.

На края изплува… Мютесарифът на Чирмен лежеше между глогините, чуваше как пищят над гърба му разбойнишки куршуми и не смееше да вдигне глава. Нямаше силях — бе останал о седлото на отъпкания му жребец. Не му държеше да изкрещи заповед; онези отсреща веднага биха разбрали, че пашата е жив, че е тъкмо тук, под спасителната шума.

Полежа, докато събере душа, бавно извърна очи. Малко по-долу, зад дебел ствол на бука, видя ръка с разбити нокти, тил. После — и човека. Гяурин, от тези, които подкара из Филибешко. И може би защото още не беше се съвзел от кървавата салхана в улея, защото лежеше пребит и изоставен в страшната гора, срещу незнаен враг, срещу цялата неизвестност на разбунена Румелия, на Плесли Мехмед се стори, че за първи път вижда гяурин.

Човекът отсреща взираше жестоки очи в лицето на пашата, а в тия очи Плесли Мехмед прочете не само смъртта си — нещо по-голямо и ужасно: смъртта на целия свой свят. Те го приковаваха и изстискваха последната му воля, тези очи, притискаха го оземи.

Стоян от Конаре се наведе бавно, за него като да нямаше куршуми и страшна гора („Защо страшна? — мина през ума на мютесарифа. — Та тя е негова, той е в своя гора, на своя земя!“), и когато наново се изправи, ръката му стискаше пищов. Вдигна я; на Мехмед паша се видя чудно, че макар изранена — тя не трепваше. Сега вече го приковаха не двете жестоки очи, а само едното, и то не мигна: „пат!“

Плесли Мехмед сякаш бе умрял миг преди изстрела, та не усети смърт.

Тя наистина беше го отминала — разбра по-късно, когато двамина от сеймените му се мъчеха да го обърнат по гръб, за да видят къде е ранен. Отначало пашата зърна лицата им, надвесени върху му, над тях — ярката шума, огряна от огъня на залеза. А още по-високо — сребристоаленото вечерно небе.

— Пашамъз, жив ли си? — дойде до ушите му.

И се опита да отговори: „Жив.“

— Хаирсъзите се махнаха, твоя светлост, от доста време не стрелят.

Плесли Мехмед полека събираше мисли, събираше воля. Помогнаха му да седне, поднесоха му да пие.

— Тук… — посочи рамото си; дясната му ръка висеше като несвоя. — Хекиминът!

— Никакъв го няма, твоя светлост. Или е побягнал с другите, или е татък.

Сейменът не посмя да изговори: „В улея.“

Превързаха го надве-натри с парцали от съдраната му дреха. Подхванаха го под мишници и Мехмед неуверено се изправи.

Чудно, имаше най-много четири-пет часа, откакто бе навлязъл с похода си в проклетата гора. „Колко много неща могат да се случат на тъй късо време!“

Между дърветата, все едно че беше дишал смерч. Някои бяха повалени под припрените удари на брадва, други — от брега на изтърваните оръдия. Младата трева — смачкана и нагазена, нашарена с кървави дири; шумата — опърлена от куршуми. Към труповете Плесли Мехмед и не погледна. Бе виждал десетки битки и хиляди мъртви, но знаеше, че ще му се присънват точно тези.

Сега, когато всичко премина, мютесарифът отново се сети за Едирне и Стамбул: за козните, които щяха да го уплетат, щом излезе из Беловската гора; за писмата, дето още утре ще потеглят към Дивана.

„Ще ме посекат на камъка пред Топкапу — полазиха го тръпки. — Никой няма да ми прости провала на похода. Затова ли ме пощади смъртта, за да ме вземе само след неделя?“

— Барем един от ония не уловихте ли? — попита треперливо.

— Къде ти, твоя светлост! — отговори сейменът. — Никой не се напъна да ги гони! Всеки мислеше как да отърве кожата.

— Колко от хората ми има наоколо? — сякаш хрумна нещо на Мехмед паша.

— Двайсетина навярно. Другите, види се, ще ни чакат на пътя.

„Двайсетина… Останали са, за да пребъркат убитите. За бой ги няма никакви, ама за грабеж са юнаци.“

— Вървете! — рече, внезапно отвратен от всичко. — Вземете главите на всички гяури, които намерите.

Двамата не разбраха веднага. Спогледнаха се глупаво.

— Пашамъз, които оцеляха, избягаха, та се не видят. Къде ще ги гониш?

— На убитите гяури, казах! И на ранените! На всеки неверник, когото намерите. Добре де — сети се защо продължават да стоят като дървени, — ще дам бакшиш. По петдесет гроша на глава.

Сеймените потънаха в гъсталака. „Такава била тя — мислеха си. — Ще изкараш в Стамбул, че си се бил и надвил хаирсъзите. Затуй ти трябват глави, да покажеш бабаитлък.“

Облегнат о камъка, негова светлост ги чакаше да свършат работата си. Тъй и тъй без помощ не би се довлякъл из пътя. Отгоре и не съвсем далеко чуваше откъслечни писъци, стон — между купищата гяури навярно имаше мнозина само ранени.

„Толкова по-добре; колкото повече, по-добре! И аллах не би отличил разбойнишки от гяурски глави. Пък нали викат, че между кърджалиите имало немалко гяури.“

Спомни си селянина, който беше го прострелял, и почувствува как заедно с живота се връща цялата му господарска ненавист. „Псета! И това им е малко! Само мъртвият не вреди.“

Слънцето почти заседна зад стръмния склон. Сеймените продължаваха бързешком работата си. Тъй сръчни и точни бяха ударите им, тъй леко си подхвърляха думи, че можеше да ги вземеш за касапи от някоя голяма салхана, които доодират заклания добитък и припират за вечеря.

Още по-надолу, но встрани от планинския път, слънцето вече бе съвсем залязло, та човекът, що стъпваше тихо, крадешката, сякаш плуваше в сивосиния здрач. Само съдраната му риза, пъстра по ръкавите от алени петна, още грееше в синьото. От време на време човекът запираше, за да се ослуша. Ето, спря досущ: отгоре, от високото, се дочуха нови гласове — някой пищеше без сили, жалко и примирено. Стоян от Конаре стисна зъби и потъна в тъмнината.

Писъкът вече не се чуваше. Онези горе бяха довършили последния ранен роб.

Тази вечер още един човек се промъкваше из гората над прохода — някакъв еничар. Единствен той вървеше не към пътя и селата, а към върха. Оглеждаше се внимателно в гъстия мрак, заничаше, търсеше дирите на кърджалийски коне. Те го водеха.

Не всички, Мехмед паша, не цялата ти войска е събрана от страхливци и некадърници. Ето, един мъж, един войник продължава да дебне врага, опипва прясната му следа в гората. Какво търси той из затихналите усои, нима войнишката си смърт?

— Какво търсиш?

Викът идеше из тъмнината, вече по тъмно еничарят стигна до голяма поляна и тъкмо преди да се измъкне из шумата, някой го спря. Стража.

— Свой! — извика първото, което му дойде на устата.

Като че самата тъмнина го улови за шията и раменете с няколко чифта яки ръце; преди да мигне, еничарят беше гътнат и овързан.

— Какъв свой си ми ти! — ръмжеше нощта. — Султанов слуга, платено мекере, това си!

Все същите ръце го тласнаха да върви и затътриха към огъня. Голям огън, а наоколо му много мъже. „Тъй, значи, изглеждали хаирсъзите — рече си. — Хора като хора.“ Повечето приличаха на селяни, тракийци. Веднага се виждаше, че не всичките са мюсюлмани. Бяха се разположили като мирен керван, когато спре да нощува.

Мъжете едва се поразпитаха, докато стражата прекарваше покрай и между тях незвания гост. Тук-там някой пропсува под мустак, един шумно се изплю. Еничаринът се уплаши: сега ще го свалят с два-три юмрука.

— Водете ме при главатаря! — извика. — Имам важна вест за него!

— Бре, той ще каже къде да го водим, а? — ухили се мъжът, който го теглеше на въже. — Ако видиш главатаря, то ще е, защото сам той нареди да му водим всеки уловен еничарин. Стъпвай, стъпвай по-живо!

Бяха отминали хармана хора край огъня. След яркия блясък оджаклията едва различаваше гънките на поляната. Спряха го.

— Главатарят? — попита към тъмнината стражът. — Насам ли е главатарят?

— Какво има?

Из нощта с гъвкави стъпки на човек, който цял ден е почивал и му се ще да се поразкърши, излезе тънък мъж; приближи на няколко крачки и застана. Две светли, почти прозрачни зеници студено и дълго измерваха госта.

— Пуснете го! Не смогна далеко да избягаш, тъй ли?

— Не съм бягал… При тебе ида.

— Сбъркал си. Трябваше да си научил, че при Фейзи няма нито един пишман султанов човек. Нито един жив. Другите там: Кара Халил, Кара Ибрахим — те прибират такава мърша.

— Ида със заръка до тебе. Само на главатаря ми е заръчано да предам нещо си. Важно е!

Главатарят едва кимна: всички нека отстъпят!

— Да го пребъркаме ли, а? — не се стърпя един. — Може би са го изпратили за поразия.

— Не пипайте го! И аз не съм с голи ръце. Ха да видим кое хранено псе ще посегне на Кара Фейзи!

Мъжете изчезнаха в мрака, но ги усещаше, че не са далеко. Затуй, когато заговори, еничарят почти шепнеше:

— От високо място ида при теб, ефендим. От много високо. Похода днес видя ли?

— Ти видя ли го от високото място?

Еничарят се направи, че не чува подигравката.

— Право, този поход не успя. Но навярно знаеш: Великият диван е решил да свърши с размирието на всяка цена. Туй беше начало, само началото. След нашия поход ще дойде друг, по-голям; трети, много походи. Аскер ще залее цяла Румелия. Селим хан е дал година срок на везирите си да премахнат всички размирници из държавата му.

— Е, та какво? Диванът те е изпратил да ми кажеш да мирясам или се предам, така ли?

— Не, Диванът е уверен, ще се оправи с вас тъй и тъй. Ида не от Дивана.

— А от кого?

— Не мога ти каза. Не ми е позволено. Но този някой, господарят ми, иска да се разбере с тебе. Знае: ти държиш цялото размирие в ръцете си.

— Никой не го държи и води. Размирието е по-силно от мен, от господаря ти, от Дивана и войската.

— Но главатарите все тебе гледат, това е ясно. И господарят ми… моят господар… струва ми се, като че ли…

Еничарят съвсем обърка конците. Това, което щеше да каже, можеше да го направи изведнъж богат човек, или да го убие тук, тази нощ.

— Той мисли — продължи със съскащ шепот, — че вие двама, той и ти, ще се разберете. Срещу петдесет кесии сребро на месец той би опропастил всеки поход, готвен против размирието.

Ох, каза го. Сега да става що ще! Но не стана нищо. Мъжът в тъмното само присви очи, като че се канеше да удари, после застина пак:

— Петдесет кесии… Не са ли му много?

— Колко от тях ще останат за него? — оживено заговори пратеникът. (Пазарлъкът вървеше!) — Правиш ли сметка колко ще трябва да спусне на този паша и онзи бостанджибашия, та да провалят похода? Колко ще трябва да даде на други и трети, за да мълчат?

— На тебе например!

Нещо сякаш се навдигаше в студения, рязък глас отсреща. Нещо такова, дето да те избият тръпки.

— Помисли си, ефендим, та ти ще ги събереш десеторно от главатарите, които ще останат господари на Румелия. И ще можеш да я караш, както си я подкарал, без никой да ти пречи.

— А откъде знае господарят ти, че Кара Фейзи иска да не му пречат? Мен ли ще подплаши султанът с кьопавите си походи, с тая охранена, бъзлива сган? Ей ги ѐ — лежат из върлото барем половината одрински бостанджии, без да загубя един човек. Само от глупостта на пашата ти, от глупост и от страх.

Да изпратят, нека изпратят още двеста похода срещу Кара Фейзи! Ще нахранят вълци и орли из Балкана! И ти — с тях!

Навярно чули тия думи, из нощта изникнаха стражите. Сега еничаринът забрави и важната си поръка, и всичко, което беше се надявал да спечели, ако се добере до Стамбул с добра вест. Оставаше да се бори за живота си, дано се изкопчи от дяволското свърталище.

— Твоя светлост… — пелтечеше вече несвястно — Фейзи ага, пусни ме жив, аман, сбърках, дето продумах!

Мъжете мълчаливо бяха го уловили за ръце, а той продължаваше да крещи:

— Аман, ефендим, предай ме на султановите хора, нека ме съди Диванът, нека изпати и тоя, що ме е пратил. Голяма милост ще заслужиш от Селим хан, ако му изкажеш змията, що храни! Аман!

— Аз да не съм ортак на Селим хан, та да отървам царщината му от гад? Дано има повече като тебе и господаря ти, пък ние ще колим и едните, и другите, докато стигнем Стамбул! Докато не те, а Кара Фейзи ги накара да дават по петдесет кесии злато на месец, за да спасяват кожата си.

— Вижте го!

Главатарят се отправи към налягалите около огъня мъже, а стражата влачеше подире му като досаден вързоп еничаря.

— Гледайте го хубаво! Някой големец от Стамбул е пратил тогова. И знаете ли за какво? За да изпроси от презрените гадове (нали тъй ни наричат във ферманите) пари за господаря си! Съвсем на дребно взеха да разпродават държавата султановите първенци. Няма в тази земя един верен човек на султана, няма такъв! Вижте и помнете: всичко е в наши ръце.

— Пусни ме да занеса думите ти в Стамбул, Фейзи ага! — жално се обади еничарят, макар да чувствуваше, че главатарят вече го е забравил; Кара Фейзи говореше рядко на хората си, та го слушаха жадно затихнали.

Все пак главатарят чу тихия хленч на осъдения.

— Няма какво друг да носи думата ми в Стамбул — отговори през рамо. — Ще дойде време сам да я занеса!

IX

Цели два дни се лута Добри из големия град, дано намери своите. За два дни претръска Филибе наред: катуните по мегдани и улици, по кръстопътища и църковни дворове. Ходеше до капване, а не намери Стаменини. Сякаш в земята бяха потънали.

Двете нощи във Филибе преспа между бежанците в двора на „Света Богородица“. Дворът беше препълнен — гледаната някога черковна градина бе се превърнала в утъпкан мегдан: под всяко дърво синееше и червенееше чергило, покрай зидовете пушеха огньове с котлета булгур или нахут. А цялото свето място сега приличаше на дом за прокажени и цигански катун наведнъж.

Тук, в двора на „Света Богородица“, Добри се поотпусна за първи път след разорението на Конаре, проговори с тоя-оня. И научи важни работи: Плесли Мехмед паша ял бой от размирниците, а на връщане изклал много свят в Белово — да покаже главите на раята за кърджалийски. Преди седмица пък в сами Филибе пламнало — някой Араб Юсуф подпалил Търговската чаршия, ограбил я до сламка и много народ изтрепал.

„Божичко, дали и моите?“ — свиваше му се сърцето. До последната си вечер в града не бе успял да попадне в следите им.

Тази втора и последна вечер Добри полегна за сън на сламата край черковния дувар. Душна, топла нощ бе притиснала бежанците, мореше съня и на конареца. „Какво те докара тук, Добри — мислеше си в просъница, — и какво ще те подкара оттук? Накъде? Не ще ли има повече полза от тебе, ако останеш в този двор, между овдовелите, прокудени бежанки, между гладните им боси деца?“

„Измама, измама — отговаряше, си сам. — С две ръце ще помогнеш най-много на десетина човека, не повече. А умът, словото ти ще достигнат до хиляди, ще им дадат вяра и сила за отпор.“

„Ще вървя, ще вървя! — беше последното, що мина през уморените му мисли. — Ще вървя като добрия пастир, който не подгонил едната овца, а останал при стадото си…“

Листата на ореха бяха като неживи — тъй тиха е южната лятна нощ. Целият катун в двора на „Света Богородица“ спеше дълбок, тежък сън. Само тук-там някой проплакваше в просъница, изричаше несвестни думи. Ако да не спеше, сякаш пребит, и Добри би чул много имена: Ветрен, Кричим, Стрелча… Насън бежанците се връщаха в родината си. Няколко часа път ги деляха оттам, а беше страшно далечна. Между нея и Филибе течаха водите на размирието.

На заранта потегли съвсем рано — върху филибешките калдъръми тежаха още плътни сенки. Но макар рано, из катуна в църковния двор излязоха да го изпроводят неколцина; за две вечери Добри беше им станал свой. Крачеха до него по утринните улици, утешаваха го, дето не успял да намери сестра си, обещаваха му, че ще я потърсят да ѝ обадят, какво Добри е жив и здрав и отива в Сливен.

Тъкмо това бе забелязал отец Игнатий у новия послушник, който дойде в Бачково през една от ония прозрачносини вечери, когато всеки монах тъжи, че не е останал между хората, че не е станал орач и баща, хайдутин или бакърджия — отец Игнатий забеляза, че новият послушник привързва към себе си всеки срещнат и застигнат. В манастира (както е било от векове) монасите живееха настръхнали един срещу друг, плетяха козни, крадяха масло от магерницата, чакаха те да хлопнеш вратата, за да те заодумват. Под измамната манастирска тишина шумяха безброй подземни реки и ручеи; изместени из руслото си човешки слабости тук заприличваха на чудовищни грехове или се израждаха в долни сметки.

„Гадост и гадост, прости ми, господи!“ — мислеше си често отец Игнатий, иже нарицаем Боньо от село Твърдица, Сливенска каза. И сам не усещаше, че е вече вплетен в тази дребна гадост, че и него вълнуват не на шега козните, а сам понякога злослови и се зли. Може ли човек да влезе между стените на Бачковския (че и на който да е) манастир и за седмица само да не затъне в тресавището на настръхналото братство!

Излезе, че може. Конарчето, което беше се изправило през онази синя вечер срещу Игнатий тихо и все пак твърдо, неуко и все пак с някакво голямо, чудно познание за света и хората, с познанието, което е дадено всекиму, родено с широко и добро сърце, — конарчето прекара в манастира не седмица, ами месеци, а не заглъзна в низостта.

„Плува като масло над водата! — често процеждаше някой брат. — Шмекер, изпечен хитрец!“ Само Игнатий (навярно защото все още усещаше мъка по хората, защото знаеше, че всички в Бачково живеят не някакъв по-висок, угоден богу живот, а просто се хранят за чужда сметка, та и жадуват за повече) виждаше, че конарчето не е никакъв хитрец. Просто покварата не намираше път към сърцето му.

Добри шеташе из магерницата и яхъра — нали се глави за послушник, — копаеше манастирските лозя наред с ратаите от Бачково, а все му оставаше време за книга. Вечер седеше с часове при отца Игнатий (Игнатий беше едничкият български калугер в гръцкия манастир).

Когато навлече расо и се отказа от дом и семейство, монахът си представяше работата съвсем другояче: манастирът ще му бъде дом, а учениците — синове. И него ще има кой да споменава не заради комата хляб, който всеки получава от баща си, ами заради една храна по-рядка, по-скъпа: заради словото.

Трийсет години… Игнатий нема ученик. Мъката бе така затиснала света, че никой не отиваше по-далеко от хляба. А как стана, че в най-големия въртоп някой се сети за слово и книга?

Помисли си да подхване учението на Добри, както що му е ред: от псалтира към часослова, оттам — към дамаскините. Заговори му една вечер как крои да го изучи, но Добри срамежливо го пресече:

— Аз, отче Игнате, тия книги повечето съм ги чел.

— Че откъде си ги чел?

— От отца Милетия, беше поп при „Свети Димитър“ във Филибе. Когато ходехме на пазар от Конаре, отбивах се, та ми даваше книжка. Сетне му я връщах и друга взимах. Отдавна беше то, преди войната.

— Ами защо не обади веднага, че си бил книжен?

— Страх ме беше, че ще ме отпратиш, щом вече съм научил четмо.

— Та ти тогава можеш направо да се покалугериш. Не си за послушник, не си за аргатин — колцина помежду ни са книжни?

— Друго ми се щеше да намеря в Бачково, отче, затуй дойдох и все търся сгода да те помоля. Няма ли в Бачково някои книги за нас?

— За кои вас? — не разбра Игнатий.

— За българския род. Знаеш, песни съм чувал за цар Ясен и цар Шишман, в Средец и Търново съм гледал виранлъците на наши твърдини. Ще рече, имали сме някаква царщина. Каква е била тя, кои са я оправяли, преди колко време е паднала? Все някъде ще го пише, а?

„Виж ти — помисли си калугерът — какви му били мераците! Зер и аз някога, на годините му, съм се питал същото. Помня, още кога от време на време отскачах до Твърдица, минавах през Сливен, отбивах се при отец Серафим…“

— Такава книга комай има, Добри — каза той. — Не съм я ни виждал, ни чел. Ама разправяла за българските царе, чувал съм.

— Знаеш ли я къде е, отче Игнате?

— Не знам, Добри, ама познавам човека, дето я е чел. Че и да я е преписал може. Дано е жив, кажи-речи, беше на баща ми връстник.

— На баща ти!

Сякаш Добри току-що научи за смъртта на съвсем близък. Най-сетне, след толкова години лутане, да се добере до следа, а тя веднага искаше да му се изплъзне.

— Кой е този човек? — издума и се изправи, като че ей сега ще тръгне да го търси.

— Седи, седи, не е бърза работа! — притегли го Игнатий.

И двамина зашепнаха на треперливата светлина на свещта като заговорници, уплетени в опасно дело.

— Тоя поп го викаха Серафим — продължи монахът. — В Сливен живееше, в Клуцохор махала. Книжен човек, словолюбив. Що книги съм видял у него! Може петдесетина да бяха. А все нови преписваше.

— Кога е било то, отче Игнате?

— Повече от десет години има… Осемдесет и второ лято. Още беше жив попът. Ама стар, едва виждаше.

— Той ще да е умрял, отче Игнатие! — отчаяно изрече Добри.

— И да е умрял старият, все е оставил някому енорията си, книгите. Само в Сливен ще разбереш.

— Утре ще тръгна! Ех, да можеше и нощес…

Тази нощ, последната на Добри в Бачково, Игнатий дълго крачи из килията си. По какъв път отпращаше послушника? Не бяха ли това отдавна изстинали следи, засипани от времето стъпки? Не бе ли по-добре Добри да остане в Бачково, зад яките му зидове, да се покалугери и изчака края на въртопа?

„Не, не — размисляваше веднага. — За година време в Бачково той ще стане това, което съм аз днес, което са всички наоколо: лениви тунеядци. Друг е пътят на Добри и грях пред рода ни ще сторя, ако го спра.“

На заранта послушникът потегли най-напред за Филибе, а отец Игнатий (напук на братята, които му се подсмиваха, че е изтървал набързо едничкия си ученик) подели с него грошовете, събирани за черни дни.

— Не давай ми, отче! — опита се да го отклони Добри. — Гладен няма да умра, здрав съм.

— Ако вземеш да се главяваш по за ден-два тук и там, скоро ще стигнеш Сливен, няма що! — измърмори старецът, за да не издаде горкото си умиление. — Взимай, така по-скоро ще вървиш!

— Сполайти, отче Игнатие, за рода ни даваш! — можа само да продума Добри.

„Сполайти, отче Игнатие! — мислеше и сега, когато крачеше чевръсто вече из пътя към Йени Загра. — Сполайти, че ми посочи диря и дано ме отведе тя до извора!“

От Оджак до Конаре бе изминал Добри, та Сливен ли нямаше да догони? Стъпваше леко и сърцато, почиваше край чешмите, та да има с какво да разкваси сух комат, а нощуваше из къра — влезнеш ли в село, не знаеш как ще осъмнеш. Първата вечер преспа оттатък Садово, втората — след Поповица, а третата — в Чирпан, пак в един църковен двор между бежанци от околните села.

Този, четвъртия ден, до съмнало не извървя и половината до Йени Загра, та трябваше да отбие и се смуши във върбалака покрай някакво дере. Нощта беше светла, но между дърветата мракът изглеждаше съвсем дълбок. Със свито сърце се промъкваше конарецът от ствол към ствол, мъчеше се да не издаде звук — ами ако не е пуст върбалакът?

Избра си място за нощуване недалеко от пътя, ама затулено. Опъна чердже върху сухата трева, сви се, затаил дъх, и се помъчи за заспи — утре го чакаха поне пет-шест часа ход до Йени Загра.

Полека, полека умората надви страха му, мишците му бавно се разпрягаха, а тревожните мисли избледняха. Бе стигнал онези сладки мигове между бдение и сън, когато нищо не ти се вижда страшно и се гушиш сякаш в топлия скут на земята.

Но изведнъж прогърмя на дъжд, гърмеше продължително и грозно, все едно че някъде препуска чарда пощръклели биволи. Тътенът наближаваше и наближаваше — тъй бучи прииждаща река.

„Страшно, страшно!“ — ужасът пред нещо непознато го изтласка из просъницата.

Докато усети, залепна о някаква корубеста върба; сърцето му блъскаше, та изскачаше, виеше му се свят. Напрегна уши и очи да различи откъде идва опасността.

Не можеше да се каже — ехтеше сякаш от всички страни, все по-силно. Докато тътенът се разпадна на рой дребни, тъпи удари.

Явно, задаваха се много конници. „Кърджалиите! Мамо мила, къде се насадих! — помисли си отчаяно. — И какъв дявол търся из къра нощем, посред размирието? Какъв дявол ме подкара подир някакъв си, сигурно отдавна гиберясал, поп Серафим? Книжка имало в Сливен за царете български! Акъл, акъл! Да тръгнеш заради книжка, когато наоколо тряска и святка размирието!

Божичко православни — примоли се, — тази нощ само да оцелея, не мърдам отвъд Йени Загра! Нищо друго ми не трябва, божичко, само дано ме не съсекат катилите, да не ме пекат на огън и дупчат с ками!“

Докато тропотът прииждаше с все сила, Добри си спомни всички приказки за мъченическа смърт на застигнати от въртопа странници. Мигар и той щеше да свърши тъй: можеше ли да загине за нищо, когато бе на косъм от целта си?

Целта си!… Ще рече, дори ужасът не успяваше да заличи у Добри жаждата, която бе го запратила всред размирна Тракия.

„Спаси ме, господи — помоли се отново, вече по-спокойно. Като че не се молеше, а искаше. — Спаси ме, ради рода българскаго! Не за своя полза тръгнах, а за братята си.“

Пътят беше още пуст. В синята нощ бялата му ива като че светеше пряко полето. Тук над реката имаше мост, зидан мост с три гьоза, извит в кобилица.

„Само дано им не скимне да разседлават и поят коне!“ — рече си. Нали ако се разшаваха наоколо и го забележеха, то щеше да му бъде краят.

Зърна ги още отдалеко: не конници, сякаш облак се носеше из пътя. Добри не смогваше да различи коне и ездачи, пред очите му играеше мътеница от прах. Тук-таме из нея се провиждаше конска шия, проблясваше нож, местеха се като вихър конски нозе. Това беше то — облак прах със стотици крака и много глави, конски и човешки — това летеше срещу Добри като в страшен сън.

Дружината стигна моста. Конарецът видя как не премина, ами сякаш прехвръкна над трите гьоза първо главатарят (тънък мъж, едва превит на седлото, салтанатлия и гологлав), а след него един по един се заизнизваха хората му. Може да бяха петстотин, май че половин час над моста прелитаха сенките им, понесени напред, във вихрушка от бързина и дръзка сила. Копитата чаткаха по плочите, силяхът тъпо просветваше в нощта. Не се чуваше друг глас, нямаше друга светлина вън от този всепоглъщащ тропот, от лъсъка на ножове и пищови. Нямаше нищо в тази нощ извън лудия бяг на стотици мъже, понесли безсмислена мъка и смърт.

Добри стоеше, слят с върбата, и не откъсваше поглед от пътя; трепереше в тъмната сянка долу, а над него, през открито поле, летеше със замайваща волност победилото и побеждаващо размирие.

Грохотът се стопи далеко на изток и във върбалака пак се стаи покой. Конарецът седна между дърветата, обгърна колене с ръце. Вече се боеше и от съня си — негли насън можеше да го връхлети размирието. Тъй дочака зората с отворени очи, отръска се, похапна, възлезе на моста и закрачи. Вървеше по следите на хаирсъзите.

Не знаеше, че на това, през което минава сега, сливенци викат Дебела кория. Едра дъбова гора. Дърветата ѝ бяха стари, нашироко разперили клони, та всяко държеше сянка на двайсетина-трийсет разкрача околовръст и не даваше слънце за дребни фиданки и храсталак. Само трева — висока, пролетно зелена въпреки лятната жега — покриваше земята. Чудна гора, тиха и празнична посред умореното от пек поле.

От Йени Загра Добри избягваше пътя — струваше му се, че по всички пътища на Тракия препускат конници. Та щом видя отдалеко минаретата на Сливен, сви през гората — знаеше ли кого ще завари в града?

Пристъпваше между дъбовете. „Като в църква — помисли си. — Такъв хлад и сумрак бива само в църква…“ За първи път от много дни насам конарецът чувствуваше как страхът му отстъпва на безпричинна радост.

Дали му се стори, че с дъхавия мирис на гората се смесва друг, добре познат и противен? Леш! Спря като закован, чудеше се накъде да свие, та да избиколи; страхотията пак заставаше на пътя му. Сетне закрачи, все бързо и по-бързо — веднъж да се измъкне из незнайния лес.

Не поглеждаше уж, а надуши, че приближава. Да, там беше. На полянка край ручей лежаха двамина, по-нататък още един и още един. Навярно не скоро беше ги спряло тук размирието, та вече не приличаха и на трупове. Върху полуогризаните им кости висеха късове прогнила плът, едва прикрита с парцали. Парцали имаше и из тревата — изглежда, зверовете са ги разнесли, за да оголят плячката си.

Добри извика. Тъй му се щеше сега някой да е наблизо, пък бил той убиец; да не бъде насаме с ужаса на безвестната смърт. Олюля се и претича през полянката, напред. Бягаше като безумен из празничната гора под песента на птици и пъстрата сянка на вейки, бягаше и бягаше.

Най-после (видя му се — след часове) сумракът излиня и пред Добри се просна полето. А отвъд, на половин час път, изскочи Сливен. „Божичко мили, дали наистина стигнах Сливен?“ Прекръсти се, упъти се към града. „Какъвто ми бил късметът!“

Сливен растеше пред очите му с всяка крачка, сякаш изплуваше над зеленината, подаваше се измежду ниските хълмове, които го ограждаха от две страни и го притискаха към Балкана. „Ей, хубост, хубост!“ — отново забравил страха, си викаше Добри, докато нещо необичайно привлече погледа му: Сливен имаше стена!

Тук, посред Румелия, където турците преди векове са сравнили със земята всяка твърдина и зид, за да не се залости зад тях бунтът на робите, където човек можеше да вдигне трикат дувар само с безкрайни разправии и подкупи — каква бе тази стена, опасла цял Сливен откъм полето, едничката страна, която планината и баирите не бяха заградили?

Добри забеляза, че полето пред зида гъмжи от хора. Копаеха. Цял Сливен като че беше наизлязъл, отдавна Добри не помнеше накуп толкова много мирен народ.

Жените копаеха дълбок хендек и стоварваха пръстта на отвъдната му страна — там правеха насип колкото човешки ръст. На места насипът бе утъпкан, а над хендека — проснати талпи да минават каруци и пътници. Отдалеко не личеше какво е отвъд насипа, но Добри съгледа там много мъже. Едни караха каруци с прясно отсечени и грубо окастрени трупи (ама що каруци, цял керван!), други ги разтоварваха, а трети подостряха с брадва двата им края. Вече стотици такива заострени диреци лежаха на купища пред калето, а мъжете возеха, разтоварваха и дялаха все нови.

Добри тъкмо минаваше по талпите над рова, заплеснат в трескавата работа на сливенци, когато един мъж тръгна насреща му.

„Мамо мила, ако ме запрат, тука ще е!“ — подплаши се пак Добри. Съвсем не беше премислил какво ще говори, случи ли се да го окошарят.

— Ей, ти! Пътник ли си, какъв си? — извика оня. — Тебе викам?

— Що? — спря на място Добри.

Не беше много страшно, онзи излезе българин.

— Откъде идеш?

— От Ески Загра.

— Там не е пътят от Ески Загра.

— Аз обикалях, не вървях из пътя.

— Защо, имаше ли хаирсъзи тъдява?

Към двамината надойдоха още хора; всеки искаше да чуе накъде се е понесло размирието.

— Не съм и влизал в Ески Загра, та да знам. И в Йени Загра не влязох. Но преди три вечери видях ги да препускат из пътя.

— Преди три вечери, викаш. — Мъжът май пресмяташе наум. — Тъй, преди три вечери са бастисали Йени Загра. Кара Фейзията. Право казваш.

Хората пак се пръснаха по работата си, пътникът носеше стари вести. Още завчера телялинът разгласи писмото на ескизарашкия кадия: съседната каза била нападната от Кара Фейзи, всеки аян на изток от Йени Загра да пази земята си.

— Тъй, тъй… — Мъжът не знаеше как да заглади негостоприемния си вик.

— Вие тук какво правите? — престраши се Добри.

— Сливен закрепваме.

— И дувара, и него ли вие градихте?

— Ние, ами. Още пролетес. Нали имаше ферман на Селим хан раята да си търси колая. На, намерихме го. Ама нали е кале, а?

Познаваше се, че се гордее със стената, като че ли му е бащина.

— Чудо! И на Оджак съм бил, бях с конярите, ама къде ти Оджак — на това се вика кале! Машала, машала! — повтаряше Добри.

Макар отблизо крепостта да не беше чак за машала; показваше си, че набързо са я струпали неуки занаятчии.

— Ей, чухте ли бе? — провикна се към хората мъжът. — Тоя нашенец ходил на Оджак, а казва, че сливенският дувар е къде-къде по-як.

Жените по изкопа и мъжете при колците вдигнаха наново глава от работата си, загледаха изпитливо Добри. Повечето май не уловиха вяра на думите му, но се виждаше, че пак им стана драго.

— Машала, машала! — не го свърташе вече и сливенеца. — Ама да знаеш какво ще е, като вдигнем и шарампола!

— Ша… какво?

— Ша-рам-пол! А? Учена дума, не е наша. То е най-доброто срещу конници. Ей, виж!

Мъжът се изкачи върху неутъпкания още насип и оттам продължи да обяснява на пътника:

— Тук, на най-високото, ще побием ония трупи, заострените. Помежду ще им уплетем въжета и пръти, само на места ще оставим митиризи. А?

Чакаше чужденецът да рече пак машала, но Добри не можеше да се опомни, толкова ново бе за него всичко това.

— Страшна работа! — издума най-сетне. — С топ не могат ви би!

— Топ, топ! За топа си имаме дувар. А шарамполът е за конете. Хендек, насип, остри колци — ела ни виж!

— Стига бе, Първане! Стига се хвали! Ще ти ръждяса брадвата! — подвикна една жена.

А Добри се озърна като събуден, беше чул името на брат си. „То и този ще да се вика Първан — сети се: — Къде го бате из тия краища?“

Мъжът слезе неохотно от насипа, защото му се искаше още дълго да разправя на чужденеца какво страшно кале е станал Сливен и как никакво размирие не може да го уплаши. Ето, за стражата из Балкана не каза, за това, че всеки сливенец вече има своя пушка.

— То и колко други чудесии има да научиш в Сливен! — рече само.

Добри отвърна пак „аферим и машала!“ и прескочи мястото на шарампола. Тъй леко, тъй весело му беше, че забрави да разпита за поп Серафим. Каква ти книга за царе и патриарси български — ето я българската твърдина!

„А ето я и войската българска!“ Това вече не смели умът му: отвъд портата седяха поне двайсетина мъже с пушки. Беше ходил на поход, та хубаво знаеше, че свиня в джамия може да влезе, ама българин човек да похване пушка посред бял ден пред очите на аяни и кадии — такова вече съвсем не бива. А тези тук не криеха оръжието си: кой прехвърлил пушката през рамо, кой я подпрял о зида, из поясите им стърчаха дръжки на пищови и ками.

— Дур! — извика му един; сигурно им беше главният.

И Добри спря пак, тоя път без страх.

— Що щеш в Сливен-калеси? — хем викаше, хем се подсмиваше стражникът.

Изглежда, и нему беше чуждо новото име на града.

— Един поп диря, поп Серафим от Клуцохор — изчерви се до косите конарецът.

— Май си окъснял! — засмя се с все зъби мъжът, макар във вестта му да нямаше нищо за смях.

Чудно, Добри не усети мъка, макар да беше мислил из целия си страшен път, че най-лошото ще е, ако попът се е споминал, та не се намери онази книга.

„Окъснял съм, окъснял — рече си. — Щеше ми се да прочета за царете и твърдините ни, да разкажа и вам, и на други каква държава сме имали и каква сила. Да ви дам вяра в българския род. А вие сами си я взехте… Какво ви влиза в работа, че където е текло, пак ще тече? И да не беше текло, сигурно пак щяхте да направите, което сте направили — да изградите нова българска твърдина.“

Стражата го отпрати не към Клуцохор. Казаха му, че попът оставил син — чорбаджи Пенко някой; той живеел наблизо, ама трябвало да го търси в дюкяна му, на чаршията.

Вървеше трудно, едва след като се намери на завет, силите го оставиха. Седмица път — недоял, подплашен, без да знае какво ще срещне и случи.

В дюкяна се намъкна почти опипом, виеше му се свят. Обля го прохлада — кепенците бяха пуснати; насреща му излезе малко момче, зяпна го, сякаш кой знае какво.

— Що ти трябва, челеби? — попита то.

— Чорбаджи Пенко ми трябва, нося му хабер от Бачково.

— Тате бе! — викна детето и отиде, та отвори някаква врата в дъното. Тате, търси те човек от Бачково.

— Тук го доведи! Бъркайте бе, бъркайте, че стана на дамги! — чу се оттатък.

И докато Добри измина десетината крачки до вратата, сърдитият мъжки глас разпореди поне десет пъти:

— Сгъвай, Стояне, и гледай да го не бръчкаш! Бъркайте там! Кезап сипна ли? Отмери, отмери с черпака, да го не прегориш! На мен аршина подай, ти недей! Гледай си твоята работа!

„Леле, намерих и аз кога да дойда! — рече си Добри. — Само до мене му е на този сърдит чорбаджия!“

И прекрачи в голямата одая; после разбра, че не било одая, ами навес.

Покрай стената бяха наредени три казана, по-големи от тези, в които варят ракия. Единият беше подкладен; русо момче току подпъхваше вършина в огъня, а някакъв мъж стоеше на стълбичка, та бъркаше с дървена лопата това, що вреше в казана. По-настрана на дълъг тезгях двамина изпъваха син шаяк, навярно щяха да го гладят, защото в огнището бяха заврени две ютии с дълги дръжки.

По това, че един от всичките залисани в работа мъже държеше дървения аршин, Добри позна; той е чорбаджи Пенко. Посивял мъж, сух и смръщен, със запретнати ръкави и с кожена престилка. Приклекнали, две млади жени навиваха на топ дълго парче шаяк, а чорбаджията го размерваше.

— Осемнайсет… — измърмори и подвикна веднага: — Придърпвай го още малко бе! Та да има мегдан за мерене. Деветнайсет… двайсет и четири… Таман.

Тогава се обърна към госта, а Добри беше загубил дума. Знаеше си: когато попречиш на работен човек, ще те напопържа като нищо.

— Мене ли търсиш?

— Тебе, види се… Аз, дето се вика, баща ти търсех, ам бил се поминал…

— Бог да го прости баща ми — без да променя лице, го прекъсна чорбаджията. — От Бачково те е пратил Боне. Игнатий де, други приятели нямаше баща ми в Бачково.

— Той. Аз не съм от манастира — побърза да обясни (чинеше му се, че тук не биха погледнали с добро око на дембелите от Бачково). — За книга една дойдох, ще прощаваш, твоя милост. Големи заръки ми заръча отец Игнатий да не оставя да пропадне тази книга. Няма да я взема, ще остана седмица-две в Сливен, в хана, ще я препиша и ще си вървя.

Мъжът се почеса, остави аршина, седна върху стъпалото към дюкяна; показа на Добри къде да седне и той.

— Всичкото това е лесна работа — каза. — Не седмица, ами и месец остани в Сливен. Никакъв хан; да не е малка къщата на чорбаджи Пенко? Видиш ли ги — обърна очи към чираците и слугите, — всинца аз храня: синове, дъщери, зетьове. Ти ли ще ме подядеш? Ами да чуем каква книга ти е потрябвала. Че, знаеш, повечето останаха в църквата, в Клуцохор.

„Какво ли ме пита коя? — помисли си Добри. — Той навярно отбира от книга, колкото аз — от аба.“

— Че и името ѝ не зная — издума. — За царете български и някогашната ни царщина била. Важна книга, другаде не може да се намери.

— А, това ли е то — чорбаджията се оживи неочаквано. Зная я аз, тъничка една, зная я. Не гледай ме, тате ме гласеше за поп, ама аз не рачих. Поп!… Гладувал съм аз на попска трапеза, а тези видиш ли ги?

Добри беше принуден за втори път да огледа слугите, ще рече, челядта на чорбаджията.

— Не знаят те какво е глад. Само занаятлията яде в тази държава, защото на ръцете си се обляга. Та за какво беше?

— За книгата — още по-плахо изрече Добри.

— А, имаше такава една. Чел съм я аз, ама си виках, я тъй е било, я не.

Глей сега. Гърците са имали някога държава — днес си имат патрика; власите имали някога държава — днес си имат войводи, а̀ко да им ги помазва Диванът; арнаутите били имали държава — днес си имат аги и бейове, изтурчени, ама техни си. Пък ние какво, а? Нищо си нямаме ние, ще рече — не сме и имали никога. Тъй мисля аз де — донади.

Беше забелязал в лицето на госта си нещо затворено и чуждо. Добри вече не го гледаше в очи.

— Пък може и да не е тъй, както го мисля. Дано не е тъй!

Последните думи изрече другояче и Добри почувствува, че на този Пенко много му се иска някой да го разубеди.

— Не се знае — заговори Добри, без да ще, твърдо. — Лошото е тъкмо дето не се знае. Къде са ни книгите на нас? Гръцки — колкото искаш, в Бачково май всичките бяха гръцки. И влашки книги има, имат си свои и сърбите. Ако да сме пазили и чели българските книги, и ти, и аз щяхме да знаем. Ей за това са те.

Чорбаджи Пенко помисли, че гостът кори него; нали точно той не бе опазил важната книга.

— Кой ти вика бе, олум, че съм я хвърлил на боклука? Нашата работа е друга, абата и шаякът са ни работа. Пък татовите книги, когато се помина, дадох в църква. Зер, виках си, там хората ще имат повече полза от тях. Кой да ти знае, че след година Дели Кадри ще подпали Клуцохор, кой ти мислеше тогава, че ще мине огън над Румелия? Пък и до книги ли беше на хората? До книга…

— До книга ли им е сега, нали това искаше да кажеш, чорбаджи?

— Не го казах — отведнъж примирително отговори чорбаджията, докато разглеждаше пръстите си? — Всеки си знае работата: ние аба правим, твоята е да преписваш и пишеш — гледай си я! А това, дето размирно било, то е от него си. Все някак ще отмине. Пък и няма да го чакаме със скръстени ръце, ха! Шарампола видя ли?

И тук Добри забеляза същото: щом бе изговорена чудноватата дума, пет-шестимата под навеса веднага втренчиха очи в пришелеца, сякаш чакаха да ги похвали.

— Аферим ви на шарампола! — рече той, нищо че още му беше тежко заради книгата. — Да щат всички да направят като вас, свърши се тя с размирието.

— Е, не е лесно де! — На чорбаджията се щеше да покаже колко много е струвал шарамполът на града. — Двамина от челядта ми са там. Пък тия ще идат на стража нощес. Мислиш ли си какво е цял ден да се потиш, а нощем да климаш буден? Ама ще им стъпим на врата, само на кърджалии ще ми станат! Че един панаир като свят не можем направи в Сливен от две години бе! За Узунджово дума да няма, досущ го овършали на Емин ага мискините.

— Щем, щем, ще я оправим — обади се онзи, който бъркаше вапцилката. — Ще мирясат, щом няма в коя касаба да влязат, от кое село да изведат добитък. Кой ще ги храни, пустите стърнища ли?

Чорбаджи Пенко само изви очи към казана и мъжът там млъкна, започна да бърка още по-усърдно. Изглежда, старият не обичаше челядта му много да се обажда.

— Ще смогнем ли? — омърлушено продума Добри.

Беше си спомнил как размирието прелетя покрай него като непобедима хала, на която не трябва ни хляб, ни злато — хранена от незнайна сила.

— Ако не смогнем, то ще ни бъде крайчецът. Няма кому да се надържаме, само нашите си ръце могат ни отърва. Пък ако излязат къси…

Не доизрече. Всички и без това знаеха какво ги чака.

— Та не се сърди, момче! — поде след малко Пенко с друг глас, но в него бе останала бликналата от общата им мъка топлина. — Сега и сам видиш: не книгата ще ни оправи.

— Здраве да е! — въздъхна си Добри.

Стана, застяга се.

— Стой, стой! Тая вечер си у нас, пък утре ще видим. А за книжката не се кахъри, ще я наредим някак. Че аз зная от кого я беше преписал тате тази книжка.

Добри така си и остана, като ударен. Ето, ето! — дирята продължаваше, не свършваше тук, под навеса на чорбаджи Пенко. Беше му се сторило, че не ще намери сила да прекрачи отвъд Сливен, а сега разбра: не отвъд, още месеци би вървял през размирието, докато имаше още какво да търси, в какво да вярва.

— Кой той? — прошепна.

— Полека, полека — не бързаше онзи. — Как да го не помня, големи приятели бяха с тате: поп Стойко из Котел. Моя пора човек, може малко по-стар да е. Него вече ще завариш жив, момче, има късмет, че ми се обади! Ей го къде е Котел.

— Поп Стойко от Котел — повтори Добри. — Ще вървя.

И наистина тръгна. Но не веднага. Абаджията го насили да остане поне ден-два, да си вземе дъх, че тогава. А той преседя повече от ден и два — цяла седмица. Имаше нещо тъй хубаво да си зад стените на яко кале, между свои, когато наоколо беснее размирието, че на Добри не му се тръгваше от Сливен. През деня, за да не яде бадева хляба, помагаше на чорбаджи Пенко в работилницата, а вечер седеше между Пенковите на трапеза, разпитваше жак живеят сливенци.

Притиснат о Балкана и широко отворен към равнината, Сливен беше тъкмо градът, където трябваше да се изсипва често войската на размирието. Какво оставаше на сливенския аян Абди ага? Да събере дружина от капъсъзи и да удари самият той на грабеж към Йени и Ески Загра, към Хасково и Димотика? Навярно би го сторил, ако размирието би го сварило много по-богат. Но Абди ага не беше тукашен, изпратиха го преди две години от Стамбул, защото Диванът нямаше вяра на местните турски първенци.

Кому да се облегне аянът? Сеймените му бяха малко — колкото плащаше Портата, а тя не плащаше нашироко. И Абди ага взе да търси за всичко раята — и българска, и турска. Да извежда опълчения от нея, стража — от нея. Пазеше казата си от всички страни, неведнъж влиза в бой с разни главатари, но Сливен остана, кажи-речи, читав.

Заповедта на Селим хан, която нареждаше цяла Румелия да даде отпор на размирието — тази противоречиво измислена и мъгляво написана заповед, — била прочетена и в Сливен. А на другия ден при Абди ага дошли първенците от градския еснаф и му явили, че сливенци искат да си изградят кале. Такова във фермана нямало, та аянът доста се почудил дали да го позволи — случайно ли Портата не нареждаше да се строят крепости? Поискал време да пише до Дивана, а първенците само смотали нещо като „ама времето не чака“ и се измъкнали с ниски теманета.

На другата заран аянът бил събуден от непривично скърцане на много каруци. Сливенци возели трупи, камъни и вар — не дочакали думата на Селим хан. Абди ага ги оставил да вършат каквото ги глава учи: цяла Румелия не бръснеше за слива султана, защо ще пречи тъкмо на сливенци да опазят града си, а покрай него — главата и властта на Абди ага?

„Та тя толкова проста ли била?“ — питаше се Добри, когато от приказките на Пенко Абаджи и синовете му разбра как сливенци сами са се уредили.

Не само небивалият завет на крепостта задържа странника цяла седмица зад стените ѝ. Още първата вечер, седна ли на Пенковата трапеза и подхвана приказка с мъжете, Добри усети, че някой го гледа с такива очи, дето не беше свикнал да го гледат. Малката дъщеря на абаджията, Янка, слушаше захласнато как Добри разправя за Оджак и руското мурабе, за безкрайните мъки на завръщането и черната среща със своите в Конаре.

За първи път Добри узна какво било силата на словото: ето, говореше само, никой не беше той за всички наоколо (може и да лъжеше, и калпав човек да е), а те жадно гълтаха думите му, сякаш ги болеше с неговата болка и се надяваха с неговата надежда. Как става то, че човек предава всичко свое — дори онова, което още сам не е осъзнал — чрез словото? И защо то свързва хората повече от общ хляб и обща постеля, от една майка?

А не беше ли сам Добри зарязал дом и земя, за да поеме подир словото, и не търсеше ли го, за да го разнесе на свой ред между хората — да им предаде нечий спомен и нечия вяра?

Разказваше и разказваше. Мъжете бяха свили вежди, окашляха се от време на време. Но другояче слушаше момичето. То не теглеше всяка дума на чужденеца, за да търси в нея правда и кривда — момичето направо живееше Добревия разказ, като че превърнато в част от Добри, в някакъв слят с него втори, по-силен живот.

Приказките отдавна свършиха. По-старата дъщеря на Пенко Абаджи бе постлала ново китено за госта в одаята на горния кат, та Добри от много време насам за първи път си легна като човек на човешка постеля, а не заспиваше. Толкова нови неща през този ден: българското кале с българска стража, абаджийницата на Пенко и голямата му богата къща, Янка — сега си даде сметка, че мисли за Янка.

Някога, още момче, припадничавото беше забелязвало и онова, което момчетата отминават без внимание; Стамена гледаше със светнали очи Марин, когато го пременеше за празник; Стамена уж оправяше вратника му, а ръцете и някак твърде бавно слизаха по раменете и яките мишци на мъжа ѝ; Стамена седеше на софрата до Марина и ако пресегнеше през него, страната ѝ някак неохотно се отдръпваше отпред широката му гръд, косите ѝ задяваха брадичката му, а Марин и смутено, и унесено се усмихваше; Тодора, покойната Първаница, съсипана от вечно очакване, от копан и дечурлига, блясваше цяла, когато дочакаше Първан — горчивите ѝ бръчки се изглаждаха, друг ставаше чак гласът ѝ, пълен, такъв, галещ, дълбок.

Спомняше си и последния ден от пътя към Конаре. Бързаше да се прибере Добри, но Първан бързаше повече; той току поменаваше Тодора, викаше на малкия, че жена като нея не се намирало, златна жена била тая Тодора, търпелива, работна, кротка всякога. А като да преглъщаше най-важното нещо, дето не е за пред момчетии.

Всичко това бе забелязвало и отбелязвало припадничавото, защото всеки от тези много пъти се нажаляваше: „Мене, мене никоя никога не ще чака, не ще потръпва, когато се допра до нея, и се черви, когато я погледна.“ Нямаше си Добри нито ярката хубост на Марин, нито сдържаната, дива сила на Първана. Бледо и слабо — едни очи имаше в лицето му, — припадничаво, нефелно. „Дали и аз съм мъж като другите — бе се питало със свито сърце, — или ако река да посегна, ще се осрамотя.“

Голям, жарък срам го топеше, когато конярите, пленени в Оджак, вечер заприказваха за вкъщи, споменаваха булките си къде с груба, мъжка дума, къде недомълвяха, а чмокаха красноречиво, обърсвайки с длан мустаци, сякаш бяха напили нещо сладко и лепкаво. Сетне се изсмиваха като хора, които хубаво са се разбрали, а Добри червенееше, та чак му засълзяваха очите.

„Няма, няма за мене такова — беше мислил винаги и затова още по-упорито преследваше целта си. — Щом не съм за стопанин, щом не става от мене мъж, нека поне разнеса на хората слово. И аз нещо да свърша!“ А тази вечер в Сливен из ума му защвъкаха немислени мисли; топло безпокойство не му даваше мира.

Мигар може и това: думите, богатството на всичко, което си преживял, да те направят в очите на жена хубав като Маринчо и силен като Първан? Дали туй е чародейната мощ на думите, що свързват непознати до вчера хора, карат ги да поемат общ път и да стигнат до обща смърт? А можеше ли да бъде траен този чар — та нали из човека не безспирно бликат думи, нали веднъж млъкнал, хората ще видят разказвача и хилав, и невзрачен?

Не излезе то така. На следната заран, кога се плискаше на чешмата в двора, Добри пак улови погледа на момичето. Уж Янка беше захванала да тупа завивки на чардака, а ръцете ѝ лежаха отпуснати върху халищата — бели, тесни в китката и кръгли нагоре ръце. Очите ѝ търсеха Добри между високия чемшир, срещнаха неговите и Янка пламна, както някога Първаница, щом Първан я стрелнеше над главата на баща си. Ще рече, магията на словото оставаше и след като си млъкнал — тя пречеше на момичето да види тесните плещи и хилавия гръб на госта, нездравата бледина на страните му. Тя превръщаше нефелното в левент, извървял половината свят, за да се върне на земята си, провлякъл през цялата тази земна половина своя упорит стремеж, грижата не за челяд и дом — за рода си грижа.

Кръгъл ден под пруста на абаджийницата конарецът ловеше Янкините погледи, думите ѝ, дето само той знаеше, че са за него. Но колкото и неочаквано да дойде голямото щастие, че си мъж с мъжете, Добри не се надяваше, че работите ще стигнат дотам: последната му вечер в Сливен го заговори сам Пенко чорбаджи.

Връщаха се от абаджийницата. Вървяха само двамината и Пенко току спря:

— Утре си тръгваш, невям? Реши се вече, а?

— Ще тръгна. Тъй и тъй много останах. Нали знаеш какво викат турците: „Идвай рядко, та да си ни мил.“

— Такова не мисли, не си ми додеял. Пък и бадева хляба не ядеш, помагаш.

— Трябва да вървя, Пенко чорбаджи. Не свърта ме, като помисля, че Котел е на ден път, пък седя, та се кумя.

— Ти си знаеш, Добри — май за втори или трети път чорбаджията му говореше на име. — Аз само исках да ти кажа, че в моята къща си все едно дома. Четиринайсет души ядат покрай занаята ми, не ще ми дотежи петнайсетият. Затуй съм работил цял живот: да живеят охолно децата ми. Няма да насилям Янка, нейна воля! — завърши рязко.

А Добри се радваше, че е толкова тъмно, та Пенко чорбаджи не вижда свяна му.

— Гледам ви от седмица — продължи старият по-меко. — Е, и аз съм бил млад, проумявам. Зная какво ще ми отговориш: че си гол като сокол — то се вижда и без приказки. Нищо, и аз някога започнах с две голи ръце, пък се замогнах. Сговор трябва да има в къщата, сговор и работа, дорде ти пропукат ушите! Другото се нарежда.

На Добри чак му се замая от тия думи. Мигар биваше тъй: да заседне в Сливен, в едничкия негли мирен град всред размирна Румелия, да си има жена, деца, дом, да има и своя работа. Да не трепери по пътища и кърове, а някой да го чака и посрещне, да го гледа в очите и лови всяка негова дума — мигар и на нефелното бе отреден човешки живот?

„Измама, измама — повтаряше в туй време другият, скритият глас. — Как ще живееш ти, когато целият ни род е завъртян от въртопа, та няма незачернена къща в цяла Тракия? Ще изтърпиш ли завета на Сливен, всеки ден същата работа под сайванта на Пенко чорбаджи, ще се отречеш ли от целта, която тъй отдавна гониш и е вече съвсем близко? Та нали все някой трябва да се грижи за другите, иначе не би имало днес ни тебе, ни българското слово, ни приказката за бан Вельо, ни песента за Шишман?

Върви си из пътя, Добри! Ще добруваш, когато извървиш този път!“

— Сполайти, Пенко чорбаджи! — рече след малко, а устните му бяха сухи. — Няма да забравя какъв хаир искаше да ми сториш. Но не мога остана в Сливен. Трябва, дума съм дал.

Не лъжеше, вярваше си, че се е врекъл.

— Ами защо не обади бе, момче, че някоя те чакала? — Пенко го обърна уж на шега, но си личеше, че е докачен.

— Не това, чорбаджи. Врекъл съм се една работа да свърша, че тогаз ще мисля за себе си. Как ще карам дъщеря ти да ме чака, вървят годините. Пък и поеме ли човек из размирното, рядко се връща… Някога, ех! — някога, ако очитавея, ще дойда пак в Сливен, помни ми приказката! И да не ме е дочакала Янка, ще погледам челядта ѝ, ще ѝ се порадвам и ще си вървя.

Гласът му притрепера; Добри беше се трогнал от своята доброта.

— Живи да сме, ще видим! — отряза чорбаджията.

На конареца се стори, че в думите му прозира облекчение; сигурно искаше по-захватен мъж за дъщеря си.

Сега, из пътя към Котел, Добри прекарваше през ум тази последна седмица. И все повече си мислеше, че хубаво стори, дето не остана в Сливен. Макар, щом подмина последната стража, да го налегна отново страхът.

Втората привечер излезе вече от Градец. Ако не го чакаше доста път, не му се спираше преди Котел. Пътят вървеше съвсем ниско по реката, виеше с нейните криволици, минаваше под стръмни като стена урви. Понякога толкова се стесняваше, та Добри сякаш прекрачваше порта. В речния улей слънцето залязваше рано и пътникът стъпваше леко, по сянка.

Сигурно заради тази синкава сянка мъжете, насядали нависоко, не отличаваха твърде лицата на редките пътници. Трийсетина бяха ония горе, а носията им показваше, че са доспатчани и шопи. Налягали по скалите над реката, те мяркаха пътя отвисоко. Повечето бяха с пушки.

— Я го пък тоя! — рече един. — С кой акъл е тръгнал сам, че и без силях? Или съвсем щур ще да е, или много юнак.

Друг един се надвеси от скалата, впери очи.

— Ако не беше казал, че е много юнак, можех да го взема за брат си. На Добри мяза, цял Добри.

— Да го спрем, а? Тъй ли?

— Ами, какво ще стряскаш човека. Не може да бъде Добри, къде ти! На оня край на Тракия е Конаре. Брат ми негли сега е в някой манастир, на топло. Болнав е нещо, затуй от нищо се плаши.

Като че ли искаше да оправдае този брат, когото никой от мъжете наоколо не беше ни видял, ни чул.

— Що, Първане — обади се един отстрани, — стегна те мъката, а? Брат ти взе да ти се привижда. Овреме да си правил сметката, овреме! Хайдутин къща не гледа.

— Направил съм си сметката аз, не бой се! — сърдито го сряза Първан и се махна от канарата.

Книга пета

I

Туй лято — последното, седмо лято на голямата суша — беше пълно с важни събития.

Еничарите на Плесли Мехмед паша се върнаха в Едирне с голяма патърдия — возеха над двеста кърджалийски глави. Даулите гърмяха, одринската тълпа викаше из едно гърло „машала!“, а Плесли Мехмед се кипреше на жребеца, приемаше възторга на едирнелии.

Макар в Едирне уж нямаше човек, който да не вярва в бляскавата победа, пашата предпочете да не обира каймака ѝ в Стамбул. Заяви, че е безкрайно уморен от битки и опасности, оттегли се в конака си до Стария сарай и отпрати към столицата само колите с разбойнически глави. Зачака. Страшно му се искаше да знае дали и в Стамбул ще се хванат на тази въдица.

Но така и не узна дали са се хванали. Селим хан му благодари с дълго, не съвсем ясно писмо за верноподаната му ревност; от мютесариф на Чирмен Плесли Мехмед беше назначен за мютесариф на Силистра (то можеше да се тълкува и като немилост, защото Чирмен е къде по-важен и богат от далечна Силистра) и с това тържеството на пашата сякаш се забрави.

Според ума и най-вече според сметките си в Стамбул говореха различно за похода на Плесли Мехмед. Но и едните, и другите се стараеха тези приказки да не стигнат до ушите на Селим хан. Едните (малко на брой) виждаха все по-трескавото напрежение, което сякаш топеше и без туй трескавия султан, та се стараеха да не му отварят нови кахъри с недоказаните си съмнения; другите (те бяха наистина много) си викаха, че колкото по-зле, толкова по-добре. По-скоро ще си доядат хляба и новият ред, и гяурите, промъкнали се в управлението, че и сам вероотстъпникът. Вече нерядко така наричаха падишаха, разбира се, само между близки, мислещи еднакво хора.

До столицата продължаваха да прииждат тревожни кадийски писма, донесения на съгледвачи, махзари на изтерзаната рая. Размирието вилнееше с все сила из Тракия; в Подунавието вече гърди о гърди се счепкваха непокорните аяни. Размирието, размирието… това бе дума, която непрестанно вървеше от уста на уста. А Селим хан се питаше дали туй, което изживява империята, вече може да се нарече просто размирие. На тази мисъл го наведоха две писма — истински, неподправени писма — от кятибина на кърджалийския съюз, който бе нападнал поред няколко богати тракийски кази.

Султанът ходеше на диван, изслушваше търпеливо все същите молби и оплаквания — като че отчаяни викове на безброй хора, оставени без дом и хляб, без всякаква сигурност. Везирите лениво дремеха, щом четецът стигнеше до тези писма, следяха с примижали очи мухите из слънчевия сноп от прозореца на диванското кубе, а помежду им Селим хан, подпрял остри лакти на остри колене, слушаше прилежно, търпеливо, без да мига дори. Чинеше му се, че пред очите му минава цялата картина на размирието с безчислените си конници и изгорени села, утъпканите кърища и опасани от стени с неизсъхнал още хоросан градове.

И един път, вслушан в гъгнивия глас на четеца, чу нещо съвсем нечувано.

„Нашият отговор до аяна на Йени Загра и жителите ѝ, чийто пожелания за изобилие ни са предадени, а на писмото им, във вид на запитване, обявяваме следното: за да не претърпи никакви загуби и вреди казата ви, вие утре ще ни изпратите пет ямурлука, пет товарни животни, 200 кесии тютюн, 200 оки кафе и 20 кесии акчета точно. От нас няма да имате тогаз никакви щети. Ще останем една нощ на гости в казата ви, после от вашата каза ще отидем в друга. Веднага да дойдат няколко старци да уредят тази работа. Ако пренебрегнете писмото ни — кой ден да бъде битката? Добре си опичайте ума, после не ще приемем молбите ви. Да знаете, че е истина!“

Султанът още не бе се съвзел от удивление, а четецът поизви листа и прочете туй, което беше писано на верев: „Веднага изпратете отговора си!“

Бяха се заслушали дори тези, що от часове следяха мухите из слънчевия сноп.

— Някой тук преди време ме убеждаваше — заговори не веднага Селим хан, — че размирието из земите ни не било повече от вилнеж на разбойници по пътищата, че всеки от тях, щом се награбел, колкото да се нахрани, щял да уседне и се смири. Какво ще кажете на това?

Посочи сгънатия лист в ръцете на четеца.

Кубе-везирите мълчаха.

— А аз пък ще ви запитам — продължи той. — В коя страна и при кой владетел е имало наведнъж десетки, стотици, хиляди разбойници по пътищата? Кога същите тези разбойници са обсаждали цели кази и са им вземали редовен откуп срещу мира? Кога пладнешките разбойници са пренебрегвали всякаква плячка в черги, коне и бакър, а са искали само суха пара? Е, вярно, и кафе и тютюн, та да им се услаждат повече мохабетите.

— Прости, султанъм — плахо го прекъсна четецът, — нека ти изчета печатите, тях ги пропуснах.

— О, и печати ли имало?

— Харманлъ Осман; Мехмед ага, брат на Ак Кабак; Мехмед ага от Султан йери; Хасанджик, Хюсеинджик, Чолак Ибрахим, Исмаил ага, Делял Мустафа, Фейзи.

— Да — умисли се султанът. — Това са те. Не разбойници по пътищата; това, велможи мои, са велможите на размирието. От години вече то е ежедневие; размирие е целият живот на земята ми. А всеки улегнал живот има свои закони, свои редници и първенци, своя войска и данъци. Ето ви ги. Всяко ежедневие има и своя пръв между първите — както аз съм султан във все още мирните си земи, да речем. Чухте, знаете го и без да сте чули. Той не се нуждае от каквото да било определение в печата си: брат на този, ага или къдешен е. Този Фейзи е със самочувствие, че името му означава достатъчно. Да, наистина достатъчно! — заключи той уморено.

Велможите смутено мълчаха. „Кога ще се научи да играе на султан този болнав младеж! Нима той е първият Османовец, чиято власт не се простира по-далеко от Топкапу и Стамбул? Защо трябва да вдига такъв шум с огорчението си, с отчаяното си безсилие? Не е ли по-мъдро да покаже, че вярва в своята божествена власт, в нейната неотменима сила? А той разкрива пред двайсетина явни или тайни душмани унизителната завист, що изпитва към един разбойнишки главатар — някакъв безроден и безвестен Фейзи!“

„Не на тартора на гадовете, скоро ще завидиш и на умрелите!“ — помисли кехаята на валиде султанката, Юсуф ага (той още не прощаваше презрението, с което Селим бе му дарил изпросена милост).

В тежката тишина четецът предаваше второто писмо на съюзените разбойници — този път до аяна и жителите на Ески Загра. Съвсем същото, до дума. Само че от Ески Загра главатарите искаха повече: „500 кесии тютюн, 500 оки кафе и 60 кесии акчета точно.“ Бяха премислили, че Ески Загра е по-богата каза.

— Нападнали ли са хаирсъзите посочените кази? — попита Селим.

— Няма такова известие, султанъм.

— Ще рече, раята си е платила до грош. И как да не плати? Иначе ще ѝ ги вземат със сила. Тъй поне опазва къщята и децата си.

— Види се, така е.

— Така е! — блеснаха златистите очи. — Когато от същите тия Йени и Ески Загра поиска данък Портата, излиза, че раята била съсипана, та никакви бостанджии не могат ѝ взе ни грош. А изведнъж плаща само на Фейзи и другите там цели осемдесет кесии по петстотин акчета. Защото Портата няма сила. Кажете, къде се е чуло държава без сила?

Никой не отговори и този път, нямаше какво да се отговори.

— Аз ще ви кажа — продължи сам. — Не съществува такваз държава и ние не съществуваме като държава. Деветимата, които са ударили печати, са по̀ държава от нас, защото тяхна е властта над живота и имота на раята. Туй вече не е просто размирие, туй е една друга власт, успоредна и независима от Портата, със свои закони, свои наредби, със свое дефтерхане дори. Не за пладнешки обирци става дума тук — ние имаме за враг една нова държава в Румелия: държавата на още едва споеното непокорство. Още я водят безкнижни харамии, както този Фейзи, да речем, затуй ударите ѝ са безразборни; не целят тъкмо в слабото ни място. Но помислили ли сте какво би било, ако начело на тази стохилядна войска застане не безкнижен човек, а друг някой?

Селим местеше трескав поглед от един към друг везир, сякаш търсеше между собствените си сановници оня, който би се озовал начело на непобедимия метеж. И защо не в края на краищата? Кой би се отказал от сигурна победа над Портата, спечелена чрез размирниците?

— Походът на Плесли Мехмед показа, че може би хаирсъзите не са неуязвими. Може би, казвам. Нали да биеш размирието не е все едно да разгромиш редовна войска. То се дръпва навътре в горите и после отново подава глава, та ние трябва да постигнем повече: откъм Дунава и откъм Едирне едновременно ще потеглят две големи войски, два истински военни похода. Ще изтребим размирието наред, като с валяк. От Едирне ще тръгне новият мютесариф на Чирмен — Хасан паша; от Силистра — Абди паша. Плесли Мехмед този път ще пази гърба му от аяните на Русчук и Силистра. До новата година искам мир в Румелия!

И както винаги, Селим се успокои с това, че е разпоредил.

Султанът все още беше властен в Стамбул, ако не другаде, та новите му заповеди задвижиха със скърцане чарковете на Дивана, на войската. След две седмици само (за Турция то е светкавична скорост) Селим хан получи донесенията на Хасан паша от Едирне и на Абди паша от Русчук. Всичко било готово, двата големи похода можели да започнат. Военачалниците искаха да подчертаят предварително колко сложно е предстоящото предприятие, та даваха подробни описания за разположението на многоликия си враг; към осемстотин съюзени кърджалии начело с Кючюк Хасан, Хаджи Манаф и Коджа Ахмед бяха преминали Балкана по посока Тракия — Дунав. Но Абди паша уверяваше Портата, че той ще избави северната равнина от тракийски кърджалии. За да придаде тежест на похода си, пашата вземаше със себе си шест топа — от новите.

Хасан паша не остана назад в проявите на ревност: неговото писмо говореше, че засега в Тракия най-опасен бил Мехмед Синап, вождът на повилнелите от глад родопски ахряни. След като бе откарал в планината богата плячка от зърно и добитък (крадена из Филибешко и Пазарджишко), на Синаповата дружина беше се усладила леката печалба; помаците се превърнаха в хаирсъзи от първа ръка. Дружината — повече от петстотин души — бе оплячкосала наскоро Златишко, Пирдопско, някои софийски села и се придвижвала бавно назад към Доспат планина. Хасан паша смятал да я пресрещне и унищожи.

Хаосът в Румелия беше тъй пълен, тъй подвижен, че не Селим хан, ами и сам аллах не би забелязал, дето двамата паши сякаш не сочат като своя цел основния си враг. Случайно ли в писмата им не се споменаваше страшното име Фейзи? Но Фейзи вече се движеше с две хиляди саби, та на никому не се искаше да има работа тъкмо с изпечените харамии на Фейзи. Впрочем Абди паша и Хасан паша сами избраха своите врагове. Мислеха, че туй са все пак слабите места на размирието, а никой не вярваше в победа над силните.

Хасан паша щеше да потегли от Едирне към края на дългото сушаво лято. Селим не узна, че в навечерието на уречения за тръгване ден Хасан паша бе приел необичаен гост. Малко преди полунощ на портите му потропа един еничар. Сеймените го вкараха в двора, поеха юздите из ръцете му, а еничарят каза кратко:

— Ферман нося от Дивана.

Извади из пояса свитък, онези се отстраниха и го пуснаха на чардака.

Пашата седеше в селямлъка си и даваше последни нареждания. Щом гостът се подаде със свитък в ръка, Хасан паша отпрати своите хора и зачака тревожно: дали не го отзоваха в последния миг? Дали някоя нишка, която извеждаше към Топкапу, не бе придърпала съдбата му в друга посока?

Видя ли вратите затворени, еничарят мушна свитъка в пояса си — ще рече, никакъв ферман не носеше, това бе уловка за стражата. Без да са го канили, той се отпусна на миндера до пашата, протегна нозе да се поразкърши от ездата, изгледа дръзко големеца и процеди:

— Ида от Юсуф ага.

Хасан паша направи всичко, което можеше, за да не поличи колко се е изплашил. Юсуф ага — това име започваше да значи все повече. Мехмед Челеби и Ибрахим кехая, другите съветници на Малкия диван на Селим, бяха тежки, изпитани по ум и съвест първенци. Ум и съвест — но ръка нямаше никой от тях. Усещаха го стамбуллии, еничарите, ходжите. Султанът обичаше да беседва с избраните умове на държавата си, обмисляше великото бъдеще на империята. Но дойдеше ли да се пуснат съгледвачи из стамбулските кафенета и мегдани, да бъде запрян някой неугоден везир и да бъдат преровени сандъците му за злато или тайни писма; да се изтръгнат признания от пленен главатар или подкупен сановник (да бъде свършено всичко грозно и недостойно, без което не може да помине властта), нито Челеби Мехмед, нито Ибрахим кехая влизаха в работа. Само един — когото Селим дълго не бе поглеждал и комуто не проговори месеци, след като валиде султан го наложи с плач и заклинания, — довчерашният роб, безкрайно честолюбивият и алчен днешен съветник Юсуф ага, само той бе способен да помогне на Селим.

Отначало у Юсуф все още прозираше робът — щастлив от всяка поръка и похвала, усърден без граници. Но полека (дори не полека, а твърде скоро за Селим) робът смени глас и език. Юсуф чувствуваше, че е едничкият незаменим между хората на Малкия диван; всеки може да говори красиви думи, но не всеки би натопил ръце в кръв и крадено злато. Та ако някому би хрумнало да попита днес Селим хан с кого от близките си съветници ще се раздели най-леко, Селим хан не би отговорил веднага — някога дълбоко презираният и през зъби търпян наложник на Хадидже султан му беше вече необходим.

Но един път вложена в нечии ръце, властта става двуостър нож. Някога султанът бе казал на майка си, че не иска мръсни пръсти да допират делото му. А сега стана най-лошото: в мръсни ръце Селим вложи и мръсната част от своето дело. Тайната му част. Още не знаеше, че тя донякъде е тайна и за самия него, за господаря на роба. Защото Юсуф ага не изпълняваше само заповяданите от Дивана низости или насилия; Юсуф ага проявяваше много по-голямо усърдие.

През тези последни месеци не един стамбулски търговец или паднал в немилост сановник опита здравата ръка на Юсуф; не една вест от тези, що му носеха съгледвачите, не стигаше до Дивана, а потъваше в пъргавия, готов за нови и нови сплетни ум на агата. Попаднал на диря, на диря от злато, тайни преговори и съюзи, размирни кроежи, Юсуф я изминаваше докрай. А от това, което узнаваше, което бе свършил и щеше да свърши, падишахът научаваше толкова, колкото понасяше на бившия му роб. Така Юсуф ага стана посвоему най-страшният, опасен и всемогъщ човек от Малкия диван. В Стамбул, Едирне произнасяха името му шепнешком; знаеха, че неговите съгледвачи са навсякъде, а едно подозрение, една дума на Юсуф ага те правеше паша или каторжник.

Но какво означаваше късният гост, проводен от Юсуф до сераскера на похода в Тракия? И това остана тайна, макар прозирна за онзи, който умее и иска да види.

Хасан паша не тръгна от Едирне на заранта след посещението, за което се каза. Той неочаквано изпрати ново писмо до Дивана, в което обясняваше, че (според думите на съгледвачи) Мехмед Синап пръснал силите си из целия Софийски санджак, та по-разумно било да почакат да ги събере в едно, за да му нанесат непоправим удар.

Диванът не даде ухо на пашовото писмо, а Селим хан се питаше какъв умисъл се крие в изписания лист: зер зад всяко нещо в турската държава има и друго, но къде този ум, който ще разплете хилядите скрити умисли, помисли и замисли!

— С това не губим нищо — обади се Юсуф ага. (Вече често се обаждаше, без да го питат.) — Синап няма къде да избяга, пък и наесен хаирсъзите се прибират из селата, много по-лесно е да бъдат сразени тогава.

„Сразени, сразени!… Какви думи е научил и непрекъснато се перчи с тях!“ — раздразнено си рече Селим, но преглътна. Все пак не той, владетелят, а Юсуф ага със стотиците доносници под път и над път по-добре знаеше какво става в страната.

— Добре, нека изчака есента, щом е по-разумно — каза Селим. И Синап бе оставен още два-три месеца на мира.

Хасан паша потегли към Пазарджик по гроздобер. То какъв ли гроздобер ставаше през кърджалийско време; лозята бяха зарасли и даваха дребен, спечен плод. Безутешна се стори този път на пашата Тракия, защото беше я запомнил в хубавите ѝ години — тогава тя хранеше империята и обогатяваше велможите, успели да се вредят с по някое село в златната ѝ земя.

Хасан паша бе потеглил с петстотин свои сеймени; отделно — многохиляден аскер. Отвъд Пазарджик, донесоха му сеймените, в село Белово бил спрял седмица нещо Мехмед Синап с петстотин хаирсъзи, ядял и пиел и не давал пиле да прехвръкне през прохода. Трите големи порти, които беловчани построили пряко пътя, в селото си, му дошли много на сгода, залостил зад тях свои хора и ела, та…

Хасан паша не позволи на сеймените да продължат, много уши слушаха приказките им, а на пашата това не беше в сметка.

Стана скатаха на следната заран — тиха, мека есенна заран, каквито има след дълга суша. Приближиха планината надвечер и зачакаха другия ден. А преди това Хасан паша разстави войската си около селото, да не му се изплъзнели нощес хаирсъзите.

Преди да заспи, сераскерът свика четирима сейменски аги, най-близките си четирима между двайсетте хиляди мъже. Бяха отраснали в къщата му от деца, нему дължаха всеки комат и грош. (На такива, особено ако са арнаути, можеше да заспиш в ръцете и под куршуми.) Говориха дълго; пашата навярно обясняваше хода на утрешния бой. После се разотидоха, а стражата ги видя как влизат и излизат поред в много сейменски шатри. „Пече си работите пашата — мислеха си. — Ако утре спечели боя, няма как да не получи втора конска опашка.“

Но на другата заран нема бой, нема и след три зарани.

Ако поне един от двайсетте хиляди войници отмалко отбираше бойно изкуство (бе учил в Левенд чифлик, при френците например), навярно би запитал: какво толкоз чака Хасан паша? Срещу всеки бос хаирсъзин в Белово пашата държеше четирийсет войници, на всеки петдесет хаирсъзи — по един топ.

А Хасан паша уж чакаше сгода да удари Синаповите разбойници. Чакаше и дочака.

През третата нощ станът се събуди стреснат. Някой викаше и гърмеше; около шатрите пробягваха бързи стъпки; още малко, измесиха се с конски тропот, ругатни и удари. Войската се взираше в тъмното със слепи от страх очи; някои шареха ръце, да напипат оръжието си, други току се завиха презглава — да не чуват и не виждат. Из стана вършееше размирието! Дали хаирсъзи са налетели спящите войници и сега ще ги минат под нож?

— На помощ, на помощ на сераскера! — проехтя призив, а войниците се размайваха: „Аллах да е на помощ на сераскера! Дявол знае какво ще срещнем вън!“

Чак подир доста време се размърда опипом целият стан, макар тропотът да беше вече заглъхнал и не се долавяше никакъв бой.

— Що има? Къде? Кой? — питаха се един друг мъжете. Не смееха да се погледнат в очи: може двайсетина души само да им бяха взели ума.

Цялата войска на Хасан паша стоеше между шатрите, сбъркана от страх и срам. Тогава тъкмо взе да се стреля мъжката от всички страни. Куршумите пискаха в тъмното, тук-таме някой се строполваше, а наоколо му растеше празен кръг. Хората се блъскаха като овце пред салхана, газеха ранени, денкове и трупове, препъваха се о каруците и се пръскаха пред подплашените коне, що бяха скъсали въжата си.

След час време на мястото на хилядния стан останаха свлечени шатри, мъртви коне и войници и локви кръв. А през този час от отвъдната страна на Белово извеждаше читавите си охранени и отспали разбойници Мехмед Синап.

Накрай Белово из сянката излезе насреща им пеши еничар и даде знак с ръка. Неколцина от челните конници смушиха коне нататък, но един ги спря:

— Вървете! — заповяда. — Аз ще ви настигна.

Спря до еничаря.

— Мерхаба! — каза конникът по помашки обичай.

— Нали знаеш за какво? — не отговори на поздрава му еничарят.

— Зная. А ти сигурно знаеш, че половината проводих по-рано. Преди три месеца нещо.

— И аз зная. А защо не проводи всичките? Тъй е по-опасно. Можеше и да не стигнат до Стамбул парите ти. Тогава походът нямаше да бъде, какъвто беше.

— Щеше, щеше — спокойно отговори помакът. — Ти какво мислиш: ако не бяха моите алтъни, по-хубав поход ли щяхте изкара?

— Хич го не приказвай — запазари се еничарят, — та това са двайсет хиляди човека! Овце да бяха, не войска, пак със зор ще ги отместиш от пътя си.

— Ами че защо трябваше да ги чакам в Белово, а? Аз затуй и дочаках Хасан паша, защото съм си платил за рахата. За един рахат ги давам тия пари, тъй да знаеш. Не от страх нещо. Ех, да бях Фейзи, грош нямаше да видиш от мене! Ама ние сме хора селяни, щом може да мине без бой, гледаме да бъде без бой.

Помакът се правеше на по-прост, отколкото беше — тъй си рече еничарят, когато го видя как доближава заднишком дисагите, окачени о седлото, и рови в тях, без да изпуща из очи другия. („Бои се да го не пребия, та да го ограбя — помисли. — Хайванин такъв! Защо ми е потрябвало, щом тепърва ще граби, ще събира и ще пуска на Юсуф ага, на Хасан паша, че и на мен!“)

— Те, пет кесии — рече помакът и все го гледаше втренчено. — Пет дадох по-рано. За всеки ѐ такъв поход ще давам по десет, това обади. А сега дай пусула.

— Каква пусула бе! Ти с ум ли си?

— Бре! Че утре твоят Юсуф ага може да се отметне. Кой брои пет хиляди гроша без пусула, без някаква книга?

„Защо ли съм седнал да се препирам! — премисли еничарят. — И той знае писмо, колкото мене.“

— Хубаво — съгласи се.

Бръкна в пояса, извади кесия и дълго я разгръща на месечината. Изкара из нея парче книга, колко да си свиеш тютюн, разглади я на коляно:

— Дай дивит!

Пак заднишком помакът изтегли из дисагите пиринчен дивит. Еничарят прехапа език и внимателно начерта нещо на книгата. Все тъй внимателно я пое другият, взира се някое време в криволиците, кимна.

— Удари сега мюхюр!

Това еничарят свърши сръчно. Пална стиска трева; от нея — клечка. Опуши печата, който висеше за верижка на пояса му, и го плесна под писаното.

— Чакай!

Помакът сне пръстен от палеца (за другите му пръсти май беше широк), поднесе го към запалената съчка и щом почерня съвсем, удари го до другия.

— А?

— За чудо печат! — похвално изрече еничарят.

Започваше да го весели простотията на главатаря, макар сам да не беше от друго тесто. Ако би могъл да чете, щеше да разпознае върху грубия, самоделен печат думите: „Стано, мухтар на Конаре.“

(Този печат беше всичкото, което Мехмед Синап задигна от трупа на Стано. Друго — силях или кесия — мухтаринът не носеше през онази нощ, когато го съсякоха помаците.)

— Това е! Сгъни сега пусулата, прибери я и не се прави друг път на шантав. Всяко нещо по реда си трябва да е!

Помакът ловко се метна на жребеца; така, от седлото, съвсем не изглеждаше загубен или прост, превърна се веднага в част от всемогъщото размирие.

Отпраши подир дружината си, а на еничаря дори не му стана смешно, дето Мехмед Синап беше поискал да направят пусула, пък му я остави; нали си мислеше, че такъв бил редът.

Към Димитровден в столицата пристигна един сеймен на Хасан паша. Беше яздил денонощно, та едва се крепеше. Носеше важно писмо. От него Диванът научи за нещастието, сполетяло грижливо готвения поход.

След като обградил Белово, където Синап бил спрял с хилядна войска хаирсъзи — казваше писмото, — Хасан паша го подложил на обсада. Имало надежда размирниците да се предадат до някой ден, защото привършили храна и джепане. Но на третата нощ от обсадата се случило нещо внезапно: сеймените, на които особено разчитал Хасан паша, се вдигнали (навярно по уговорен знак), нападнали сераскера и хазната му, разграбили я до пара, убили няколко най-верни пашови слуги и уловили планината. Оттам още дълго продължили да стрелят по стана, където паднали около двеста убити. По туй време хаирсъзите се измъкнали из село, а пашата едва събрал пет от двайсетте хиляди свои войници и се добрал до Филибе. Не е известно в каква посока се отправили разбунтуваните пашови сеймени.

Хасан паша — завършваше писмото — сега бил в чифлика си край Къзълагач, където се съвземал от раните си и смирено чакал нарежданията на всесветлия султан.

Сякаш гръм падна в Дивана. Двайсетината велможи загубиха цвят и глас: Хасан паша беше провалил стотици хиляди гроша, бе загубил петнайсет хиляди войници — те сигурно се вливаха сега в мътилката на размирието, за да подхранят и без туй накипялата му сила. Може би малцина бяха се надявали на победа, но нито един не очакваше тъкмо такъв край. Или може би един, но това си знаеше само той.

Селим хан напусна Дивана веднага след злокобната вест и цели два дни не пропусна до себе си нито един велможа. Дали не подозираше измяна? Дали Юсуф ага по султанова заповед не ровеше из думи и дела на сановниците, за да открие следи от предателство?

Да, наистина това нареди Селим на Юсуф ага, та не искаше да среща никого, преди да бъде уверен в чистотата на везирите си.

Вечерта на втория ден Юсуф бе допуснат при падишаха, за да му обади, че старателни търсения са го убедили в пълната правота на Хасанпашовото донесение. „Толкова по-зле!“ — си помисли султанът. Вече сам не знаеше кое го плаши повече: измяна или безсилието на властта му. Нима трябваше да го успокои това, дето цял поход се е разпаднал, без да пукне пушка?

Селим хан се мяташе из покоите си като трескав; десет крачки насам, десет — нататък. Мислеше, дори си говореше гласно, търсеше изход от безизходицата. Може би ако някой разкажеше на падишаха как пред Белово сераскерът бе наредил на верните си хора да нападнат шатрата и хазната му, а парите после ще делят наполовина с него; ако някой би уверил Селим хан, че днес Хасан паша държи наготово впрегнати коне, за да избяга от чифлика в арнаутските си села, където вече го чакаха сеймените му с половината пари — ако Селим хан знаеше всичко това, може би бъдещето не би му се струвало тъй непрогледно. Нали един предател не означава гибел на държавата.

Но дали беше един?

II

Абди паша, другият сераскер, изпратен срещу размирието, също не потегли преди есента. През ден-два пристигаха от него вестители с дълги писма — пашата нещо усукваше. По всичко си личеше, че има неприятности с Тръстениклията. Всемогъщият аян на Русчушко още не бе определил своето място в борбата между Портата и метежа. Макар досега да не накърни верността си, стръвта, с която заемаше нови нахии и градове, караше Селим да мисли, че Тръстениклията скоро ще му отвори работа. Ето, и през туй късно лято аянът се пазареше уклончиво с Абди паша; ту твърдеше, че ще му помогнел с дружината си (каква ти дружина — то беше стройна, многочислена войска, добре платена и хранена), ту — че не му трябвало да пропуска през владенията си поход, защото щял да опълчи срещу Русчук всички главатари, преминали Балкана.

Селим вече бе наредил да изпратят третия поред ферман до опакия аянин, а Абди паша все донасяше, че преговорите с Тръстениклията не вървели. Докога!

Най-сетне, малко след поражението на Хасан паша, вторият сераскер обяви, че постигнал съгласие с аяна, та потеглил с войска и топове към Севлиевско — там работите били се затегнали: съюзени дружини на трима главатари от Тракия били в Ловечка каза, с чийто аян имаха стари разпри.

Разбира се, никой в Дивана не подозираше как изглежда Ловеч през тия дни. От всички краища на казата към града се стичаха селяни. Кой с каруца, натоварена с деца и чували зърно, кой подкарал десетина овце и нарамил денк с дребна покъщнина, кой просто с празни ръце, сподирен от сюрия боси хлапета и съсухрена женица. Ловечко спасяваше голата си душа от хаирсъзите.

Няма нищо по-горко от скорошния преселник — селяните знаеха, че не ще изкарат ни пара в малкия градец, тук нямаше големи чаршии, тежки търговии. Седяха си хората, нанизани покрай всеки дувар и пред всяка порта, чупеха изсъхнал хляб, дъвчеха го дълго и преглъщаха, сякаш чакъл. Вече им се чинеше, че е по-леко да ги погнат хаирсъзи, пък който остане жив, нека се върне на село и никога да не помисля за приют в гладния градец.

Не чакаха много: след седмица кърджалиите на Кючюк Хасан, на Коджа Ахмед и Хаджи Манаф обградиха касабата. По също време (това донесоха последните бежанци) откъм Оряховица напредвала в денонощен поход войската на Абди паша. Сплашени от близостта на две страшни сили, ловчалии проводиха пратеници при пашата да го молят за помощ.

Един бог знае с колко страхове се измъкнаха нощем из града десетина души: наибинът и попът, два-трима аги, оставили чифлиците си на размирието, и пет-шест старци, българи. Коне не взеха, за да ги не усетят хаирсъзите, та трябваше да бият път пеша.

Като на заколение крачеха десетината; отдавна никой нямаше вяра във войската и началниците ѝ — понякога те бяха по-лоши от кърджалии. Но грижата, че в Ловеч е натъпкан хиляден народ, че брашното намалява, а главатарите държат града под обсада, караше старците да не усещат умора.

Бяха се приготвили за дълъг път, та се стъписаха, когато още преди мръкнало напреде им се зададе голям облак прах. Заникът го огряваше алено и на ловчалии се стори, че срещу им се носи змей, забулен в пушилка.

Хората отстъпиха от друма, цели настръхнали — срещата с такава хала може да ти донесе смърт. Старците българи смъкнаха капи, но не им устиска да се прекръстят — колкото размирието да изравни мирните хора, хич да не е, помежду им имаше аги.

Облакът почти се изравни с пратениците. Те различиха из него отделни войскари, когато очите им спря един от първите конници, салтанатлия; този ще да беше пашата.

— Пашамъз, пашамъз! — извика наибинът.

Навярно дето нямаше обичай да крещи, гласът му — писклив и треперлив — се давеше в трополака. Но пашовите сеймени забелязаха пратениците и един от тях рече нещо на големеца. Пашата се обърна към десетината души, спря кон, дори го поотби. А аскерът продължи да тече из пътя.

— Какво ви води? — гръмко изрева Абди паша, защото между него и пратениците имаше петдесет аршина.

Двете страни стояха тъй и се надвикваха с грохота.

— Пашамъз, провожда ни населението и раята на Ловеч. Молят те!… (Наибинът прекъсна, за да поеме дъх.) Молят те да им помогнеш срещу душмани на държавата! Трима главатари нападнаха града ни и го държат в обсада, отглади ще измрем.

— Ловеч ли рече?

Пашата подкара коня си по-наблизо, а онези се дръпнаха, видяха го страшен такъв, че и сърдит.

— За каква помощ моли Ловеч? От колко години Ловеч не е предал на държавата ни зърно? От пет. С какви пари и с какъв хляб ще храни Диванът войска да ви помага?

Е, не бяха предвидили такъв въпрос. Ами че кой плащаше данък през кърджалийско? Защо тъкмо Ловеч трябвало да се издължи?

— Пашамъз — захленчи наибът, — лош ни е халът! От пет години наш аян е Чокадар Хюсеин, двайсет главатари са по-малко от него. Разори казата ни, града ни съсипа, не за данък — за хляб не остава, пашамъз, вярвай бога!

— Вярвай, пашамъз! — проплакаха подире му старците. — Страшна напаст ни е налегнала с Хюсеин Чокадар.

— Тоя ага да каже! — нареди Абди паша.

Сякаш приказките не на пет, ами на петстотин гяури не важеха, докато не ги потвърди един правоверен.

— Право говорят, пашамъз — окопити се агата. — Не е имал падишахът по-вярна рая от ловечката. Помогни на Ловеч, Абди паша!

— Къде е сега тоя ваш аян?

— В чифлика си беше, край Летница. Там живее винаги, ама от ден-два дойде в града с дружината си. Бяга и той от гадове, страх го е.

— Добре. Пазете Чокадар Хюсеин!

„С ума ли си е? — помислиха едновременно пратениците. — Ще пазим аяна, дето може да изколи за една нощ цял Ловеч с катилите си!“

— Вардете го да не избяга! Пък аз ще ви назнача нов аян и ще го докарам пред кадията. От хаирсъзи не се бойте! Двайсет хиляди саби водя. Вие вардете Хюсеина, ще ми потрябва!

И сви дизгините на белия кон, отиде, та се не видя.

Аскерът придърпваше своите добичета, за да му даде път. А пратениците почакаха да се изниже походът, та тогаз да поемат подире му.

Стъпиха на пътя чак по тъмно. По лицата и плещите им, дори в очите и между зъбите се наслагваше ситен, гъст прах. Влачеха се, дано стигнат някое село и утре да продължат.

— Комай… — обади се по някое време един ага — комай я свършихме като кучето на нивата. Как щяло да вардим аяна, та да го предадем на тоя кучи син?

„А, станаха ли и пашите кучи синове? — рекоха си старците. — Някога все туй ти беше в устата: на кадията ще те дам, до никополския паша ще пиша, с румелийския паша сме достове… Дойде ли време и вие да пропсувате вашата си власт?“ Ама си замълчаха. Утре агата ще им го изкара на носа.

— Стари сметки има с нашия аян пашата, зная аз — продължаваше оня, макар то никому да не влизаше в работа. — Шуреят на Абди паша, Исмет бей, капуджибашия, измоли Ловечката каза за Чокадар Хюсеин. А Абди паша се скара с шурея си, защото паряса сестра му и взе балдъзата на Мустафа паша, кубе-везир.

И още много се наслушаха пратениците за шуреи и баджанаци. Приказките на агата нищо не им говореха, защото не познаваха те разни велможи. А че в султанската държава всичко се реди от шуреи и баджанаци, си знаеха и без тези приказки.

Язък за страховете и за пътя, който биха! Пратениците не успяха да се приберат в града, далиите съвсем бяха стегнали обсадата му. Отдавна щяха да са влезли вътре, ако не ги държаха надалеко сеймените на Чокадар Хюсеин. По двама, по трима, те бяха налягали зад покрайченските дувари и от време на време изпращаха по някой куршум; да се помни, че Ловеч не е село без кучета. Но онези отвън не бързаха; и без бой за седмица Ловеч ще капне.

Вестта, че аскерът наближава, даде сърце на ловчалии, а сякаш сепна обсадителите. Някои викаха, че привечер се виждало как хаирсъзите се дръпвали по-далеко и може би се гласели да офейкат съвсем, преди да са ги нападнали в гръб пашови войници. Но на следната заран главатарите пак стягаха пръстена около града, та ловчалии вече не знаеха какво да вярват: луди ли са хаирсъзите, та не дават пет пари за похода?

Тъй отмина и този ден. Пришелците все подпираха къщята; през улиците прибягваха разплакани от глад бежански дечица; никой гражданин не смееше да запали пещ, за да не разберат околните, че е месил хляб — ще го съсипят с молба и просия. Аянските сеймени продължаваха да пущат по някой друг сватбарски куршум из храсталака, а пред конака на Чокадар Хюсеин гъмжеше от гавази, пазеха аяна.

Вечерта слънцето залезе кърваво, ако да нямаше вятър, та някои стари порекнаха, че не било на хубаво това, сигурно хаирсъзите щели тази нощ да връхлетят. Никой не ги чу — през размирието смъртта бе много по-честа от всякакви кървави залези и морави звезди. Скоро Ловеч заспа неспокоен, гладен сън, стряскан от пиянски крясъци — както всяка вечер, сеймените на аяна бяха подхванали голяма веселба.

Нямаше среднощ, когато целият град сякаш подрипна в съня си — пробуди го нечуван трясък. По одри, в сламата или направо на пръстта се разшаваха хиляди сънени хора. И точно хилядите хора отново щяха да се отпуснат за дрямка, когато тресна нов гръм: „Трах!“ Някои вдигнаха очи към небето, а то ги гледаше с безбройните си кротки звезди, съвсем чуждо на ужаса, притиснал града. Не е гръм, ясно беше небето.

„Трах, трах!“ — зачестиха трясъците. Вече окопитени, ловчалии и преселници взеха да проумяват: стреляше се по града. С какво? Малцина бяха тези — ходилите на поход, — които знаеха, че тъй гръмко пушка само топът. По Ловеч стреляха с топове!

— Топове!… Топове!

Думата вървеше от уста на уста в тъмнината; подхвърляха си я един другиму свитите покрай зидовете и плевните бежанци, подвикваха си я от прозорец в прозорец смаяните граждани.

— Ниско лягай, на земята!

— Крий глава!

Някои по-сърцати даваха съвети на стадото хора, що се бъхтеше между зидовете. Но няма сила, която да удържи лудостта на събудена тълпа. Писък от хиляди гърла — суеверният страх пред топа, пред сляпото и безчувствено огнебълващо гърло — се издигна над Ловеч.

Като че ли идеше Страшният съд.

Първите гюллета паднаха извън града — топчиите не бяха нагласили мерника. Но десетото и от десетото нататък попадаха вече на месо; чу се грохот на сривани дувари, стонове на умиращи и проточен хленч на ранени. А ударите следваха начесто, не оставяха човека да се окопити: „Трах!… Трах!“ Никой не се сети да бяга — има ли спасение от летящата бързо и надалеко смърт? Всеки си остана, където го свари суматохата; прилепи се оземи или о някой зид, стихна. Ловеч изглеждаше натъпкан с живи мъртъвци. А над тези вцепенени, почти недишащи човешки тела се сипеше и силеше дъждът на смъртта: късове чугун, камъни, кирпич и буци пръст.

Не крещяха вече и умиращите — всеки като че бе умрял приживе, та леко се изхлузваше в истинската смърт. Само децата — заловени по-здраво за живота, — само техните остри писъци продължаваха да се вплитат в трясъка на гюллетата.

„Трах… Трах!“ Никой не броеше изстрелите. Безброй гюллета срещу кирпич, жени и деца! Що ли остана от Ловеч призори, когато топовете млъкнаха?

„Камара развалини и трупове“ — мислеха си очитавелите. Така е винаги — чини ти се, че страхотията отнася наведнъж целия свят, че не оцелява нищо, а то и смъртта избира. Много рядко смъртта кара наред.

От пръстта се навдигнаха хора, посипани с пепел и хоросан, изподрани и кървави, със сиви лица и налудничави очи. Но бяха живи, малко ли е? Оживели срещу топовете! Преполовената тълпа плъпна на всички страни и чак сега се чу плач — жените заприпяваха на умряло, приклекнали над нечий труп.

Но и то бе за малко, понеже от всички страни към града препускаха хиляди конници.

Защо тъй много? Нали допреди ден кърджалиите имаха едва петстотин саби около Ловеч? И как не ги е страх посред ден да нахълтат в касабата; недалеко са сигурно войниците на Абди паша?

Ами, недалеко! Та те бяха тук, войниците на Абди паша, че и самият той, тук бяха, здравата измесени с разбойниците! Под тропота на техните коне кънтяха ловечките калдъръми, под техните ножове падаха мирни хора. Техният паша яхаше като бесен към кадилъка, сподирен от главатаря на кърджалиите, — Хаджи Манаф, — за да накара с пищов в ръка кадията на Ловеч да избере за аян същия този Хаджи Манаф, съюзника му от снощи.

„Жителите и раята на Ловеч днес се събраха пред лицето на кадията и отправиха до всесветлия падишах следното: на петнайсети сафар, нощем, Абди паша с шест топа нападна града ни, като изстреля срещу му повече от двеста гюллета. След това заедно с главатаря на гадовете Хаджи Манаф той влезе в града и захвана голямо клане. Боят из ловечките улици продължи през целия следващ ден, докато бяха избити всички сеймени на законния аян Чокадар Хюсеин. Засега съдружните сили на Абди паша и Хаджи Манаф върлуват из казата ни, където вече са разсипали двайсет и четири села. Разбойниците водят със себе си близо хиляда глави ограбен добитък. Ловчанска каза, пресветли, всеславни султане, е разорена до дъно от голям брой беди и настоятелно те моли за помощ.“

Идеше му да се изсмее с глас — вече все по-често чуваха от него този рязък, налудничав смях, когато очакваха пристъп на ярост, крясъци или заповеди.

Усети как гърдите му поемат с труд, а към гърлото му се изкачва гърч. Напрегна воля да задави изблика. Но на везирите се стори, че в умореното му мълчание има нещо още по-страшно.

— От мен ли искат помощ? — попита внезапно, като че се пробуждаше. — Нима има още някой, който да се надява на Селим хан? Нима и за последния човек в земята ми не е явно, че Селим хан не води събитията, а се тътре подире им? Ето, опитах се да въведа ред. Какво излезе от двата похода, които струваха последните съкровища на моята хазна? Къде е Хасан паша, вас питам? Абди паша къде е? И можете ли ми показа един военачалник в империята, който да не е готов на предателство?

И мери ги всички с поглед. И тъкмо когато отново щеше да заговори, ненадейно стана и излезе.

Вечерта в покоите му имаше диван — Малкият диван. Избраните първенци го чакаха дълго. Не разговаряха. Лошите вести, днешните думи на Селим, необичайният час на дивана — всичко това ги караше да се виждат жертва на непобедимия метеж, на суеверния ропот, подклаждан от ходжите. Вече всеки тайно от другите правеше сметка как да отърве главата и кесията си.

Селим влезе с бързите си, нетърпеливи стъпки. Както винаги, пропусна всякакви встъпления и тържественост.

— Простете — рече, — че ви викам късно. Но ми трябва още сега да науча някои неща.

Пристъпът на отчаяние изглеждаше като да не е бил. Султанът бе спокоен, с някаква подчертана, макар и неубедителна бодрост.

— За мен е важно преди всичка да зная — продължи — какво искат те.

— Султанъм — пое върху си въпроса Челеби Мехмед, — чини ми се трудно да кажа какво иска размирието, нали за него питаш?

— Да, да, какво искат те: главатарите, всеки техен редник, отцепниците паши, непокорните аяни.

— А защо мислиш, че стотиците хиляди хора, подети от водовъртежа, трябва да имат еднаква воля, еднаква цел? Вероятно всеки от тях преследва нещо различно в мътната вода.

— И все пак те преследват нещо, нали? Какво е то, какви са многообразните цели на всеки главатар и редник?

Челеби Мехмед отговори не веднага:

— Султанъм, чрез размирието хората се стремят към онова, което търси всеки през живота си. Но с други средства. Ще рече, разликата е в средствата, не в целите. Власт, пари, имот, воля, чувство за мощ и собствена стойност — не са ли туй човешките стремежи? И не е ли най-човешко да не постигнеш нито едно от тях след цял живот мъка и труд? Сега, през размирието, тия цели изглеждат постижими. И са постижими.

Преди месеци, помня, ти спомена името Фейзи. Да, Фейзи… Говорят, бил дьонме, ратайски син и ратай. Ако не беше размирието, би ли стоял този Фейзи начело на две хиляди саби, щеше ли да е най-могъщият човек в Тракия? Ако не беше размирието, биха ли хилядите редници на метежа живели без ред и данък, без господар и закон?

— Пари, власт, сила, неограничена воля… Със средствата на размирието всеки главатар и отцепник се стреми към това. Исках да го чуя и от вас.

— Защо, султанъм? — обади се Юсуф ага.

— Защото (Селим обикновено не гледаше Юсуф, когато му отговаряше) днес си помислих: какво би било, ако същите главатари получат онова, заради което колят и палят, заради което ме оставиха без държава, без власт — ако го получат от мен?

Безкрайно недоумение последва тия думи. Наистина ли Селим хан ще стигне дотам? Да узакони метежа, да извърне лице от хилядите жертви и пепелищата на Румелия?

Ами че така ще постъпи, разбира се. Нали по привичка Селим хан тръпнеше пред дребните низости, а оставаше ведро равнодушен пред едрите. Навярно те с нещо му напомняха гъвкавата дързост на великите държавници — ненапразно бе чел история.

— Зная, недоумявате — каза той с чаровната си подкупваща простота. — Но с това трябва да се свърши на всяка цена! Каквото и да говорим, хаосът в държавата ми е плод от плачевното положение на войската. Как ще попреча комуто и да било да се домогва към човешките си цели — тъй ги нарече Челеби Мехмед — чрез всички средства, щом няма сила, която би го спряла? Ние трябва да имаме войска, а размирието не ни дава дъх да я изградим. Опитахме да го потушим и загубихме — размирието е по-силно от нас, най-сетне следва да признаем открито това.

И тъй, признаваме това открито. Ще съберем наесен първенците на размирието в Едирне, ще питаме всеки от тях какво му трябва, какво е тръгнал да търси. И ще му го дадем. Не без пазарлък, разбира се — ако им дадем всичко, което поискат, едва ли ще остане следа от империята. Тъй ще спечелим време; ще накараме главатарите да разкъсат усилията си; ще укрепим низама. Десет, двадесет хиляди низами ще победят размирието, кълна ви се! Тогава ще бием главатарите един по един.

— Султанъм… — щяха да подемат неколцина в един глас, но Селим не ги остави:

— Зная какво ще ми кажете! Но ние трябва да се спазарим с времето, да изпросим на всяка цена две-три мирни години. Всичко друго е празно бълнуване, ние сме по-слабите! Не ми говорете повече! На тази табия аз отстъпих, изтласкан в отчаян бой. Кого ще обвините, дето е загубил сражение със стократно по-силен враг?

Диванът трая малко. Селим хан бе съобщил на велможите си, че вече сам съзнава онуй, което те знаеха отдавна: размирието победи. Още по-отдавна от велможите го знаеха селяните в Румелия.

III

Има много неща, които човек не успява да преживее през късия си живот. Не всекиму например се случва да види опашата звезда; мнозина (неизброими са те) умират, недочакали един ден истинско, чисто щастие. Няма как, твърде къс е човешкият живот, за да вместиш в него всичко, което става из широкия свят в течение на безбрежното време.

А хората, живели през хилядо седемстотин деветдесет и второто лято, бяха свидетели на нещо, дето бива веднъж, откакто свят светува. Ако кажем, че това бе победният ход на размирието, навярно ще си го представиш така: над парясаната, утъпкана българска земя се носи като вятър безчислена дружина, чаткат копита и звънти оръжие, лъска позлата, зад кърджалийската глутница горят села и гори, а на пътя ѝ не стои никой.

Но победният ход на размирието изглеждаше другояче.

През есента на хиляда седемстотин деветдесет и втора година по покана на самия султан — Селим хан III — кърджалийските главатари се упътиха на мушавере в Едирне. „Мушавере“ — повечето разбойнишки водачи за първи път чуваха тая дума. Обясниха им я: значело съвещание, нещо като пазарлък. Велможите на Селим хан щели да се съвещават с хаирсъзите, да се спазарят за мир в Румелия.

Диванът беше се уплел още в началото на небивалото си начинание: как ще известиш на десетки разбойнишки главатари, че са потрябвали за мушавере в Едирне? Да не ги гониш по гората? Мислиха везирите и най-сетне изпратиха във всеки град и касаба на размирна Румелия нарочни гончии да прочетат фермана, а все не им се вярваше, че размирието ще се вслуша в някакъв човешки глас — така бяха се наплашили.

Наистина не от гончиите, които не смееха високо да крещят султановата воля на мегдана, главатарите научиха вестта. По неведоми улеи, които извеждаха не само в Стамбул, ами и в Топкапу, кърджалийските първенци уловиха новия вятър.

Ферманът бе подписан и украсен някъде след Димитровден; главатарите знаеха за него и преди да бъде подписан, но цели седмици никой от тях не даде знак, че милостта на Селим хан го засяга. Всеки ден из Румелия изпищяваха по два-три града и поне двайсетина села, а кадиите пишеха жалби до Дивана — сякаш никога нищо не бе предлагал на размирието Селим хан.

Диванът тъкмо взе да мисли, че и тази работа ще излезе ялова, когато от Филибе пристигна вестител: щели да дойдат в Едирне главатарите, тъй обадили по свой човек. Ще рече, не бяха пропуснали покрай ушите си фермана; трябвало им време да се сговорят, да премислят, да решат и те. Не мина ден, довтаса вест от Сяр и Гюмюрджина; още ден — от Странджата. Прав излезе Селим хан: вече не безока стихия — Портата имаше насреща си стройната войска на метежа.

Ето, туй си заслужаваше да види човек, за да каже, че е бил свидетел на нещо неповторимо: от планини и из гори заслизаха към Стария път първенците на размирието. Тогаз вече съвсем не се намери кой да рече, че главатарите от Балкана, Доспата или Странджата били разбойници, нищо повече. Така ли, боже мили, изглеждат разбойниците!

Най-първо Старият път посрещна дребосъка — малките главатари не се вреждаха в грабежа, защото не излизаха наглава с такива като Фейзи или Кадри, та бързаха да се вредят в пазарлъка. Всеки би забелязал, че техният вид не отговаря на кесията им: натъкмили се бяха като кой знае колко лични размирници — със скъпо, златоковано или поне среброковано оръжие, със сукнени чепкени и съвсем новички емении. Блестяха от глава до пети в сърма и гайтани. Пък ако ги питаш за името им, ще ти кажат: Кьор Чолак или Аждероглу, или Кара Осман и прочее. Имена, от които никой не губи ум и дума. Дребосък.

Тези, първите, що потеглиха за Едирне, водеха по десетина от дружината си, а по тях много си личеше, че не са хора на голям главатар — някои яздеха и без седла, носеха салтамарка над съдрана риза или фередже на голо. Един ако е, все някак ще го докараш да замаже очи, ама десет са вече много — на дребните размирници не беше достигнало да облекат свитите си.

Доста подире им по Стария път минаха средна ръка главатари. И те бяха каяфетлии, но се виждаше, че не вчера или завчера са купували емении и коне, каяфетлии си бяха отвреме, ще рече. Затуй пък хората им бяха по-лични — охранени и облечени хаирсъзи.

Най-после из пътя към Едирне минаха тежките главатари.

Това беше то голямото зрелище. Да имаше някой без работа и без страх, та да седне край пътя на сеир, можеше веднага да разбере що за човек е всеки размирник.

Емин ага хасковският, да кажем, тръгна за Едирне като за налет: водеше петдесетина до зъби въоръжени читаци. А сам той едва се отличаваше помежду им — повече салтанат ще видиш у селските мухтари. Такъв си беше Емин ага (нали Хасково е на хвърлей от Едирне, та го нападаха бостанджии и чауши), нямаше вяра никому. Пък и стиснат беше, че хранеше голяма дружина, а грабеше беден край.

Вейсиоглу потегли за мушавере, кажи го, сам — с двама гавази. Всички знаеха, че цялата му сила е в гората: десетина главатари биха отишли на смърт, ако някой свалеше косъм от главата му. Затуй отиваше като на сватба, не си правеше труд да се пази. За него се говореше, че не само не бил дьонме, ами и никога не се е потурчвал — само името му било турско, за шашарма. Вейсиоглу много не бързаше за Едирне, отбиваше се във всеки кервансарай и кръчма, сякаш искаше да каже, че когато и да стигне, неговото няма да се загуби — голяма сила има.

Манаф Ибрахим идеше отдалеко, чак от Балкана. Чудеха се, че тежкият главатар не е с дружина — и Манаф Ибрахим водеше само петима. А се чудеха, защото още не знаеха, че зад гърба му стои Пазвантоглу. Главатарят повече приличаше на еничарски ага, какъвто си е бил някога. Не бодеше коня кога трябва и кога не (разиграват коне, които още не са се нарадвали, че им е паднало). И оръжието му беше без блясък — старо, изпитано оръжие.

Още много и много главатари (кой с шарена свита, с коне за смяна, с такъми и салтанат, кой сякаш напук тъмен и престорено свит) се изнизаха през късната есен по Стария път. А отделно от тях за Едирне се упътиха размирните аяни.

Тяхната вече приличаше на пашовска работа: напреде им яхаха по две-триста сеймени, на такава войска можеше да завиди и Портата. Посред сеймените яздеше аянът, а след него се точеха още войскари — по-прости от сеймените, но и те ловяха око. Аяните водеха дори свирци, та всеки из пътя и в попътните градове да разбере, че минава голям човек. Така стигнаха Едирне и Тръстениклиоглу, и Сирозлията Исмаил, и Фереският Мехмед Хасеки. Всеки гледаше да удари другите оземи, той да покаже на какво се вика мощ.

Отпърво хората край пътя по обичай се дръпваха, щом разберяха, че се е задал Аждероглу ли, Емин ага или Манаф Ибрахим — сърбали бяха попарата на мнозина, та не щяха да им чуят и името. Но скоро полича, че сега ще е другояче, и народът се запримъква на сеир.

Тъкмо това беше чудото през есента на хилядо седемстотин деветдесет и втората година: из големия султанов друм се нижеха размирник след размирник, вървяха, показвайки на цял свят победата си над реда и закона. Никой не ги спираше; пропускаха ги със страхопочитание кадии, аги и назъри, зяпаше ги раята. А те все вървяха, бавно, достойно. Отиваха на пазарлък със султана.

Размирниците спряха в Едирне и около Едирне. Тези, що водеха по трима или петима човека, заседнаха в скъпите ханове — сякаш мирни търговци, дето чакат деня на панаира. Гавазите им отскачаха до чаршиите, купуваха за главатаря едно-друго, плащаха си досущ като хората. А онези, които бяха с голяма дружина, опнаха чадъри извън стените, в полето. Ако се качеше човек на Стамбул-капия или на Казанджийската, можеше да види скупчени шатри в равнината: там — Сирозлията, по на север от него — Токатджиклията; Тръстениклиоглу — с цял стан каруци и коне; Фереският Мехмед. Градът изглеждаше обсаден от размирието. И все пак всички мируваха през тия дни. Хаирсъзите се бояха един от друг, не от властта. Власт нямаше, то се разбра.

Не ги накараха дълго да се маят — султановите хора не спяха, докато около Едирне се белеят чадърите на първа ръка главорези, бързаха да претупат мушаверето. Щом научиха, че от два-три дни никой вече не е пристигнал (ще рече, свършили са се тия, що смятаха да преговарят), изпратиха хабер до първенците на размирието: утре, преди пладне, в двора на Стария сарай.

Всеки би взел това за уловка: луд ли си сам да влезеш в капан? Всеки, но не и главатарите. Знаеха си цената те: кому държи да изтрепе в Едирне петдесетина от тях, та да наскочат отново десетки хиляди?

Не заранта, а вече по пладне първенците поеха към Стария сарай — все едно че везири се събират за Диван. Дружините си оставиха пред портата на сарая. Сеймените им опънаха нозе под сами стената или се пръснаха из близките кафенета, а все поглеждаха към портата — всичко ставаше.

Големите врати на Стария сарай глътнаха един по един и последния главатар. Сетне се затвориха, а хаирсъзите отвън размениха остри погледи: нащрек! Но нямаше за какво да бъдат нащрек — в Стария сарай сега бе по-тихо от джамия; първенците се разтъпкваха из широкия двор. Някои бяха стари познати, че и другари. Ей го Вейсиоглу, дето носел само за очи турско име; бе събрал наоколо си Чолак, Аждероглу, Кара Омер и Къллъоглу. От години — казваха — грабели за негова сметка тия катили, затуй го зяпаха в устата, а Вейсиоглу май разправяше нещо весело: сговорната дружина се смееше в едно гърло. По-нататък хасковският Емин ага говореше на ухото на Арабаджиоглу — един от най-силните главатари в Доспата. Те пък бяха кисели, малцина са виждали Емин ага засмян. Но на повечето хаирсъзи не им се щеше да разменят и дума — вълци, не хора бяха те, та често са се сдавили за плячка. Сякаш кръвясваха очите им, щом се случеше да се срещнат.

По едно време всеки спря, където си беше. Из вратата на сарая излязоха капуджии, като че иде големец. Кого ли е проводил султанът на мушавере с размирието? Мина още доста време, докато на вратата се, изправи висок, строен, за чудо хубав мъж.

Беше Юсуф ага.

Някои размирници едва уловимо се подсмиваха, като че проумяха едва сега каква била работата, като че срещаха отдавна познат. А някогашният роб стърчеше пред позлатената врата, недосегаем за клевети и злословие. Ръцете му — покрити до края на всеки пръст със скъпи пръстени; скъпа кожа подплащаше златоткания халат и увиваше яката Юсуфова шия; снежнобяло, тънко като паяжина платънце се диплеше около везирския каук.

„Ето къде отивали бакшишите ни!“ — рекоха си наум не един и двама. Все пак Юсуф ага не изглеждаше тъй, както си го бяха представяли с кърджалийски ум: големец бе това, сякаш роден челебия!

Юсуф ага слезе бавно трите стъпала. Застана пред велможите на размирието, а все едно че гледаше през тях — студено, надменно.

— Седнете, агалар! — рече невисоко.

Главатари, и аяни отстъпиха към дългите скамейки под прустовете, що ограждаха двора, разположиха се, а изпод мустаците им се провиждаше крива насмешка. „На нас ще продаваш големство, хранено псе! Мигар не от наши пари се гоиш!“

— Всесветлият ни султан Селим хан ви извика в Едирне, достойни аяни и главатари, за да ви предаде своята воля.

Покрай стените на двора мина ръмжене — види се; размирниците пропсуваха и Селим хан, и слугата му, дето се имаше за много нещо.

— От години богопазената ни империя е жертва на размирие, раята няма покой да сее и жъне. Кой печели от това, достойни първенци?

Сега вече под прустовете стана тихо — никой не смяташе да отговаря на въпроса. „Султанът ти може да не печели — сигурно си викаха главатарите, — ама нам какво от туй? За нас има още, не бери грижа!“

— За да е пълна хазната, първенци на Румелия — продължи все тъй гладко Юсуф ага, — за да са пълни и вашите сандъци, трябва да върнем мира на империята. Но Селим хан не иска никой да търпи загуба заради мира. Никому — това ви обявявам от негово име — не ще бъде отнето придобитото! Всички давии, заведени до днес пред който и да е румелийски кадия, ще бъдат спрени! Никой никому не ще дири сметка как се е замогнал, какво е натрупал. Станалото — станало, не може да се върне; това са думите на Селим хан!

Мъжете под пруста се разшаваха и настъпи такъв шум, че вече не се чуваше Юсуф ага.

— Хайде де!

— Мигар!

— Има си хас дотам да отиде султанът!

— Не се ловете на султанска дума!

— Къде ще иде, та да не даде милост и воля?

— Ако рече да излъже, нашето си е наше!…

Какви не приказки шумяха над двора, където главатарите наново бяха се струпали по двама, по трима, сякаш пред тях не седеше везир. Най-сетне един заповеден глас надвика глъчката:

— Чакайте, така нищо няма да разберем бе!

И изпод пруста изстъпи немлад, набит мъж.

— Токатджиклията! — обади се някой.

— Ние те чухме, Юсуф ага (обърна се той към големеца с прозвището, с което го споменаваха всички, като че ли отдавна не бе станал везир), сега ти ще чуеш пък нас. Хубаво, дето султанът ти е решил да ни събере и се сговорим, разумно е. Зер и децата усещат кой е вече господар на Румелия, а ферманите едно си знаят: гадове — викат, — хаирсъзи, разбойници, че и свини. Аллах е свидетел: свини! Е, свини ли събра Селим хан в Стария сарай, където е живял Мехмед хан?

Юсуф ага бе спрял студени очи върху главатаря. „Сега ще започне пазарлъкът“ — беше си мислил с наслада; страшно обичаше пазарлъка. Но веднага почувствува накъде избива онзи и вдигна ръка:

— Чакай, Токатджикли! Не за стари сметки сме се събрали! Султановата милост богато заплаща някои минали обиди. Прошката, която Селим хан ви дава…

— Не я дава, сами си я взехме неговата прошка! — изкрещя, вече на две крачки от него, набитият главатар с ръка върху ножа.

И в мига, когато Юсуф ага с хладен страх чакаше да се нахвърлят върху му десетки изпечени убийци и го направят на пестил, стана нещо неочаквано: изпод прустовете изскочиха двайсетина души, но заградиха не везира, ами Токатджиклията. Бяха дребосъкът от главатарите.

— Токатджикли, потрай!

— Чакай да чуем какво ни дава Селим хан!

— За патърдия никога не е късно, Токатджикли!…

Наскачали бяха и другите главатари — средни и тежки, — че и аяните. Но те не доближиха, като че не искаха да цапат ръце в кал. А Токатджиклията огледа в упор един по един разните му катилосмановци, чолаци и манафи, върна с тласък ножа в канията, извърна се на пета и (това да видиш, че да го не повярваш) отиде, та седна до Сирозлията, до стария си душманин. Сякаш подчерта, че Сирозлията му е по-свой от алчната глутница, която бе заобиколила господаря, ближеше ръцете му и чакаше подаяние.

А дребните главатари наистина приличаха на псета пред касапница — ръгаха се и блъскаха, та да застане всеки по-близо до големеца, дано онзи някак запомни кой го е отървал от ножа на Токатджиклията. Угодливо ухилените им лица, още неомачканите им нови лъскави дрехи, що се въртяха чуждо на мършави плещи, будеха толкоз жалост, че нямаше как да им се сърдиш.

Юсуф ага бързо възвърна посърналата си надменност; небрежно махна на дребните главатари да му отворят мегдан. Вече се усещаше сигурен, а едва преди миг си викаше, че за първи път е сбъркал; че е подценил метежа. Не, и тези тук бяха хора — и между тях имаше мърша, готова да се продаде.

— Да говорим сме се събрали — започна той, — а не за пехливанлък. Във великата си милост Селим хан ми даде право да удостоя всеки смирил се главатар с висок придворен сан. Трима сербевабини, петима капуджибашии, пет бостанджибашии могат да бъдат назначени измежду вас.

— Машалла! — полугласно, неуспели да удържат радостта си, шепнеха малките хаирсъзи.

Но Юсуф ага ги чу. „Не е за вас кокалът!“ — рече им погледът му. Те май проумяха, свиха се, затихнаха.

— Отпърво трябва да обявите кой колко саби дружина храни и в кой край смята да я настани, щом се смири. Ако обещае, че тази дружина ще служи на падишаха в бой против неуседналите размирници, нека удари печата си в дефтера. Срещу това ще получи сан и заплата. С кого да започнем, а?

Големите главатари, тежките аяни дори не пошавнаха при думите на везира. А дребосъкът пак запъпла и зашумя — дано закачи благина! Но Юсуф ага не сваляше очи от Сирозлията, от Тръстениклията и Токатджиклията, от такива като Манаф Ибрахим и Вейсиоглу; тях трябваше да върже преди другите, ако искаше да е свършил работа.

— Сирозли Исмаил ага — поде сам, защото виждаше, че ония не се натискат, — ти си наред като най-стар. В Сярско, казват, размирието не ловяло корен, защото умееш да пазиш казата си…

— Какво ще хване корен, Сирозлията къде стъпи, трева не никне! — подхвърли Вейсиоглу.

Изглежда, имаше зъб на стария отцепник.

— Остави Сирозлията настрана! — обади се аянът. — Не ми е потрябвал сан. Парите ми стигат, ако не стигат, ще намеря. А на султана не мога да изпращам дружина, ще пламне Сярско, щом махна оттам войниците си. Моята е явна: срещу Дивана не съм вадил нож и не ще извадя! Ама в Сярско няма да пропусна не само размирие, ами и султанов аскер! Това ще подпиша, друго не.

— Ти си знаеш, Исмаил ага! — Големецът преглътна и продължи: — Вейсиоглу? Твоята дружина е голяма, главатарите, дето са си взели дума с тебе, държат половин Доспат планина. Такъв човек трябва да бъде поне капуджибашия.

— Може — нехайно отвърна християнинът. — Щом си рекъл, може. Ама за да храня голяма дружина, пари трябват. Колко ще ми бъде платата?

— Пет хиляди гроша — изрече бързо Юсуф, дано не се познае, че лъже.

— Малко са, малко… Не е ли по-хубаво да взема аянството на Димотика, да речем?

„Това е, сега всички ще се запазарят за аянство — съобрази Юсуф ага. — Аянът стои на свой крак и си има каза. Не мир, а по-голямо размирие ще дойде, щом закрепим главатарите за аяни.“

— Аян е едно — опита се да изхитрува, — а съвсем друго да си придворен капуджибашия. Висок сан, чест голяма.

— Знаем ние — отби го лениво Вейсиоглу; вече се гавреше открито, — ама нали сме хора прости, не иде да се мотаем из Топкапу, ще сглупим нещо. За аянството на Димотика удрям печат, пък капуджибашии все ще се намерят.

Тежките главатари се смееха с глас, веселеше ги как се поти големецът. Мислил си е, че ще им вземе ума с просяшките си санове. Как не!

— Мене дай аянството на Султанери! — надвика глъчката Токатджиклията. — И да не дадеш, ще го взема. Това видиш ли? — Изтегли из пояса си тънък свитък. — Раята на Султанери вече ме е избрала за аян!

(Ама пък беше го избрала!)

— Аз отколе съм си аян на Хасково — обади се Емин ага, като стреляше наред с мрачните си, ситни очички. — Само дето падишахът от години не ще да ми признае аянството. Сега, викам, нека го признае. Мое си е Хасково; питай, кого щеш!

— Че негово е, ами! — пак се обади ухилен Вейсиоглу. — Я се опитай да влезеш в Хасково.

Дребните главатари следяха разговора по-нащрек и от Юсуф ага. Никой първенец на размирието досега не прие сан. Мигар щеше да остане и за тях?

— Достойни аяни! — чу се нов глас.

Всички извиха очи нататък. Беше проговорил Тръстениклията, размирния аян на Русчук — плавно, достойно, като учен човек.

Мисля, че няма какво да обявяваме аянствата си, те са наши и никой не може ни ги взе. Везирът за друго ни е събрал; да ни предложи от името на падишаха високи санове. И наистина, питам ви: кой, ако не ние трябва да носим високите санове в империята? Ние, аяните, владеем Румелия, само ние можем да я отървем от размирие. За себе си аз искам сербевабински сан — заключи внезапно.

Ще рече, цялата му реч беше за това.

— Получаваш го, Тръстеникли Исмаил ага! — отряза везирът. — Първенец като тебе ще бъде чест за Топкапу.

— В Топкапу аз няма да отида! — рязко заяви аянът. — Човек може да носи сана си и на своя земя.

„Хе-хе! Твоята сметка била най-тънка! — рекоха си първенците. — И плата, и сан, че и аянство.“

— Падишахът във великата си милост предложи придворни санове на румелийските първенци… — несигурно подхвана Юсуф ага.

(Работите отиваха съвсем зле. Всеки размирник се теглеше от Стамбул и само гледаше по-здраво да се закрепи из Румелия.)

— … Та, тежко ще ми бъде да донеса, че никой от вас не желае да служи в сарая.

„Е, нека ти е тежко!“ — подсмиваха се насреща му едрите размирници. И докато везирът пресмяташе как да ги убеди, без да загуби величие, дочу се плах глас:

— Юсуф паша, нека кажем и ние.

Говореше Аждероглу, навярно от името на дребосъка. Юсуф му кимна да продължи.

— За нас е висока чест да служим на всесветлия Селим хан. Съгласни сме и за капуджии в сарая, за по-голям чин не ставаме. А?

„Съгласни сте, съгласни сте! — викаше си Юсуф ага. — Какво ще спечели държавата от такива като тебе? Я се смирят покрай новия ти сан петдесетина катили, я не. А мене каква полза от такива ортаци?“

— Туй трябва да реши падишахът — продума тежко. — Капуджии не ми е заръчал да събирам между главатарите. Нему големци са нужни, види се.

Аждероглу отстъпи между дребните размирници, а те се засуетиха: нима ще се върнат от мушаверето с празни ръце? „Да му спуснем, сега още да съберем кесия-две и да му спуснем! Той ги гласи тия, падишахът и хабер няма“ — можеше да чуеш. Не на шега се натискаха дребните главатари за придворен сан.

— Хайде, окъсняхме! — подвикна високо Сирозлията и се навдигна.

Преди да тръгне, отправи се към везира:

— Чу ни думата, Юсуф ага, и знаеш негли какво да донесеш на Селим хан. Всеки от нас е търсил в размирието аянство, имане или сан. Щом ни ги даде падишахът, ще мирне Румелия, така кажи. Право ли е?

— Право, ами! Така си е! — нестройно се обадиха неколцина. А другите не си дадоха и този труд.

— Селим хан да не бере вече грижа за Румелия! — продължи. — Ако всеки си има своя каза, както що аз съм в Сяр, сам ще си я вардя от хаирсъзи и съседи!

Сирозлията стори леко темане, подире му — повечето първенци. Вярно, някои се отбиха при писаря на Юсуф ага да ударят печат под дефтера за сановете и аянствата, втори не се и обърнаха към големеца, излязоха си, както си бяха дошли…

Юсуф ага вече не смогваше да скрие яда си: каква стана тя! Просто пред очите му едрите размирници бяха обявили, че ще разкъсат Румелия, че всеки ще отдели — сега със султаново съгласие — каза или град и ще я кара на своя глава. Само дето няма да вилнее по пътища и кърища. Пък кой знае дали и това няма да върши.

Везирът не дочака гостите да се разотидат, излезе и той. Знаеше си, че не е чул последната им дума — тепърва почваше голямото наддаване. Размирниците не искаха да се хванат открито на султанова служба — продаваха големство пред другите главатари, — ама до довечера, до утре щяха да запеят нова песен.

— Ако тази вечер ме подири някой от гадовете — тихо нареди на сейменбашията си, — пропуснете го веднага!

Позна и този път; високите санове, раздадени от Селим хан на размирието, не останаха незаети, дори по няколко главатари наддаваха за един. Нали бяха повече родени гладници, струваше им се, че придворният сан е бог знае що.

Юсуф смяташе, че Селим хан трябва да бъде доволен: след мушаверето обещаха смирение поне петдесетина румелийски размирници. Но не можеше да се върне в Стамбул, преди да уреди най-важното, което заповяда султанът: да се разбере с Кара Фейзи.

Най-силният велможа на империята вярваше, че трябва само да изпрати човек до главатаря, и онзи ще склони.

Странно: пратеникът, когото проводи преди няколко седмици, не донесе ни добра, ни лоша вест — просто не се върна. Не се върна и вторият, и третият. Можеше ли размирието да смете из пътя чак пък троица? Или Кара Фейзи им взимаше главата, преди да са проговорили? Какъв беше този човек, та нямаше нужда от договор и съюз?

Ето и сега главатарят не искаше да знае, че Селим хан раздава санове и пари; не проводи дума до Едирне. А кадиите продължаваха да донасят, че преди Димитровден вилнял из Казанлъшко, а после — към Йени Загра.

Трябваше без друго Юсуф ага да се разбере с големия главатар. Това не бе просто ревност на слуга пред господаря си; беше нещо повече — борба между двама мъже. Единият, издигнат из калта на придворните кухни и конюшни до най-високата власт в държавата; другият израсъл из черната ратайска мъка, из вековната обида на поробените. Своята сила той дължеше не на късната страст на някаква султанка — на ножа си дължеше всичко Кара Фейзи и на неутолимата жажда за мъст, която събираше около му безброй пречупени и осакатени човеци.

Първенците на размирието вече бяха вдигнали шатри изпод Едирне, потеглиха на север и запад, горди с новите си звания и доволни, че занапред ще грабят от името на султана. А Юсуф ага още не се прибираше в Стамбул. Нещо кроеше, види се. Преди ден-два бе отпратил един бостанджия към Доспат, та го чакаше да се върне.

Тихо почваше и този ден в планината. Разсветляваше с мъка, както през късна есен, когато най-сетне немилостивото небе изсипе много дъжд над изгоряла в суша Румелия. Чудно леко поемаш дъх в такова утро — въздухът е мек, та сладък, пълен с дъх на мокра шума, гнила папрат и гъби. Меко сиво изглеждат близките ръбове на Родопа, а далечните сякаш се топят в тънка мъглица. Все едно че цялата земя се е проснала като уморен от жеги и жажда бивол в безбрежната влага на есента. И тишината на такова утро е особена — в нея не очакваш да прехрущи клонка под разбойнишки крак; не те е страх, че ще претрещят гърмежи. Чак приспива тази сита, хладка тишина.

Мъжът, който водеше коня по широко утъпкана пътека из върлото, бе охлабил поводите. Беше в бостанджийски дрехи, с много оръжие човек. Май дремеше; потегли още по тъмно от Даръдере, за да сколаса преди пладне до текето на Осман баба. И него сякаш люлееше, приспиваше есента.

Тъй яха навярно два часа, когато забеляза, че е вече близо. През мократа шума чу гласове; още няколко крачки, и напреде му изскочиха неколцина. Хаирсъзи бяха, ама не посегнаха, чакаха го, изглежда, и те.

— Иде! — кресна единият назад.

Там сигурно имаше голяма поляна всред гората, през клонака се провиждаше светло.

„Ида, ида — рече си, — ама дано и да се върна! Свършиха се сеймените на Юсуф ага, та до мен опря!“

Излезе на поляната. За пръв път беше из тия места, не ги познаваше, та се огледа: дълга, изкорубена поляна с белосано къще по средата — текето на Осман баба. Подпрели стените на текето и набъкани под навеса пред вратата му, стояха, клечаха или опъваха нозе петнайсетина мъже. Наоколо — направо под дъжда — се разхождаха още барем петдесетина, с ямурлуци и дебели навуща, съвсем прогизнали. Покрай поляната, под последните буки, прислонени под оредялата им шума, имаше и други, все такива закачулени.

На госта се стори страховито, дето между толкова хора вижда тъй малко лица — гуглите падаха ниско, оставяха открити само мустаците и брадите на мъжете. Но онези, около текето, бяха хвърлили наметките си, та приличаха на всички средна ръка хаирсъзи в султановата земя: с богати дрехи, жилави и изпечени мъже.

Всички се втренчиха в госта. Мереха го, сякаш ще го купуват. А ни един не се надигна да го срещне, не му рече едно селям. Бостанджията се поогледа, пък взе, че рипна върху тревата — тежко, с вдървени нозе. И неохотно се упъти към текето.

Сега всички мъже се изтопорчиха под навеса, та бостанджията едва се провря между коравите им гърбове, докато стигне посред тях. Спомни си как султановите хора бяха се плашили от размирниците, ама от онези до тези имаше много мегдан: „Те това са истински кърджалии!“ — рече си.

Озърна се и седна. Насядаха, като се блъскаха и сместваха и те. Неми ли бяха тия хора бе! Как пък един не се обади нещо!

— Агалар — подзе бостанджията, — моята е ясна. Падишахът проводи Юсуф паша в Едирне да се сговори с румелийските първенци. Много надойдоха и си отидоха доволни: кой чин взе, кой аянство. А вас ви нема, не дойдохте. Може да сте си викали: капан ще е. Тъй ли?

— Наша работа какво сме си викали! — изръмжа един едър, чер мъж.

— За да не си мислите така, везирът ме изпрати тук, на ваша земя, да направим второ мушавере. Всеки от вас да си каже болката, а аз ще занеса думите му на Юсуф паша.

Фейзи ага кой е? — попита внезапно. Повече не можа да сдържи любопитството си. Нетърпелив беше да срещне очи в очи първенеца на смутното време.

Мъжете се спогледаха, като че се питаха дали нямат работа със смахнат. Някой се изсмя високо, обидно.

— Ти за Фейзи чувал ли си, а?

— Как не! Кой не е чувал? Достоен главатар, зная.

— Е, нищо не знаеш ти, видя се! — рече същият, черният. — Ако да би знал кой е Кара Фейзи, нямаше да питаш дали е помежду ни. Чуден човек си, мама му! Сам Кара Фейзи на крак ще ти дойде, така ли? Седмици има да пълзиш нагоре-надолу из балканите, да питаш и разпитваш, и пак я го случиш, я не.

— Не ще се спазариш ти с Кара Фейзи, еничарино! — обади се друг; на селянин приличаше. — Няма нещо, дето султанът ти да обещае на Кара Фейзи, а Кара Фейзи сам да не може си го взе, няма!

— Остави Фейзията, — празни приказки са те! Дай да видим за какво са те пратили.

— Сигурно знаете, агалар — започна, надвивайки разочарованието си, пратеникът, — че Селим хан опрости всички главатари, дето се смириха. Награди ги, а те обещаха заедно с хората си да се завърнат там, откъдето са тръгнали. Зер много трая размирието, парясахте селата и къщите си, земята. По мене султанът ви праща вест, че никой няма да ви търси сметка за свършеното — било що било.

Главатарите навярно отнапред бяха научили какво ще им каже; не се виждаше да ги е изненадал бостанджията. Лениво подръпваха из чибуците си; само тук-там някой почеса четинеста брада — колкото да се рече, че обмисля думите на госта.

— Кадри ме викат — обади се ни в клин, ни в ръкав едрият, чер главатар. — Дели Кадри от Бургаско, тъй ще обадиш на Юсуф ага. Чуй сега какво, еничарино: право викаш, парясани били селата и къщите ни, време било да се сетим за земята си…

— Че право, ама като… — щеше да изкаже неговата мисъл друг, но Кадри не го остави.

— Хубаво се е смилил падишахът за земята ни. Ама аз едно го питам: къде е тя? Пазарили сте се били в Едирне с първенците на размирието, а знаеш ли защо ви е излязъл пазарлъка, а? Защото сте затиснали гърлото на големите главатари със земя, с пари. Ама колко ви е земята, колко са ви парите? За такива като нас не стига, нели?

— На такива като нас една гола прошка обещава падишахът! — вметна онзи, който приличаше на селянин, но не тукашен.

— Чакай, Гяур Имам, аз да свърша! — нетърпеливо го сряза Кадри.

А бостанджията не можеше да свали очи от главатаря, когото бяха нарекли Гяур Имам.

Винаги смяташе, че това са измислици: християнски поп да застане начело на петстотин саби дружина. Гяур Имам вършеше страшни бели отвъд Балкана. Чудноват си го представяха всички, пък той бил съвсем като хората — дребен, сух, риж селянин. Ама очите му бяха зли, като у вълк. „Все на кротост уж ги учела вярата им, а? — рече си пратеникът. — Пък и от поповете им стават кеседжии за чудо.“

— … само чифлишка рая върви подире ми — продължаваше Кадри някаква приказка (на която гостът бе изтървал началото, зазяпан в попа). — Никой от хората не е имал своя земя, свой впряг. Ти аргатин някога срещал ли си, а?

— Зная, Кадри ага, какво ще говорим? — смотолеви бостанджията.

— Трябва да говорим! И наша дума трябва да се чуе по вашите там мушаверета! На тия, що се уядоха върху аргатски гръб, падишахът дава още, дано мирясат. Що раздава той? Наша пот, наша мъка! Какво ще ни прощава падишахът ти бе? Дето сме гладни, ще ни прости, така ли?

— Подигравка е туй, момчета! — стана на крак рижият поп. — Ако сме тръгнали по зулум, било е от немай-къде. А султановата прошка мигар изменя нещо? Парясани били селата и земята ни! Нямаме земя ние, а селата ни ги сринаха отколе къде аянски, къде кърджалийски дружини.

— Воля ваша, агалар! — примирително отвърна пратеникът. (Видя се, че я оцапа, ами дано поне се измъкнеше.) — Вие си знаете по-добре хала. Само една сметка направете: като обещаха вярност и покорство на падишаха толкова главатари из Румелия, вече и размирието няма да върви, както досега; мирясалите първенци ще ви пречат. Та, викам, сетне да не останете и без земя, че и без прошка. Аз тъй викам де, пък вие си знаете…

— Няма страшно! — излишно високо заяви Дели Кадри. — Няма страшно, докато гладните са повече от ситите! А твоят султан, така я е нагласил, че гладните ще станат още по-гладни и още по-много.

— Виж какво, еничарино. — Гяур Имам май все така подхващаше: уж кротко, уж сладко, а с жилка злъч. — Ти все трябва да отнесеш някакъв отговор на Дивана, нали? Санким, хранят те, служба искат от тебе. Та… кажи им: горските главатари отговарят на падишаха, че дорде дружините им си нямат земя, няма и къде да мирясат. Толкоз, големците ти ще разберат.

А пък ако са те изпроводили до Кара Фейзи — продължи попът, — хич не си блъскай блъските! На Кара Фейзи да дадеш и земя за цялата дружина, и аянлък, и везирство, не ще се смири, туй да знаете! И той е като мен, аргатско момче бил. Ама него тъй до дъно ще да е прояла мъката, че вече нищо — съвсем нищо — не може да му я отплати. Цяла Румелия да смирите, един ще остане, в това ни е силата: един да връща за нас, да мъсти докрай за всичко, що сме изтърпели извън глада и извън боя…

Какво ли ти разправям? — заключи уморено попът разбойник, а очите му овлагнаха в безпомощна мъка. — Кой ще ти разбере нашата…

Мъжете бяха се смълчали като вцепенени. Вперили незрящ поглед напреде си, върнати от думите на разпопения поп далеко назад, в ратайските си дни.

Бостанджията се изправи. Очакваше да го спрат с още думи, с просба, със заръка — но те не пошавнаха. По-сетне, когато вече слизаше из стръмното, честит, че не е оставил кокали при текето на Осман баба, султановият слуга все не можеше да се отърве от една натрапчива мисъл: горе, между горските главатари, за миг бе го досрамяло заради работата, с която дойде при тях. За миг му мина през ум, че не онези — господарите му, — а тия тук са в правото си. Тогава размирието, което кълняха всички мирни хора, се стори на пратеника не безсмислено, сляпо зло; отплата беше то, страшна, справедлива отплата, която покрай сухото гореше и суровото.

Каква стана тя, Селим хан, та и на хранените ти хора взеха да идат такива мисли?

IV

Цялата суматоха почна още заранта.

Петъчен ден беше, а през есента петъчният пазар е голям. В града бяха се стекли селяни от Гърци, Извор, Мусоман и Брегово. Макар от седмица вече да валеше из ръкав, този ден беше слънчев, с онова лениво, уморено, галещо слънце, което не грее, а сякаш те къпе с хладка вода — редки са такива дни. Съвсем рядък, забравено хубав се струваше той на селяните във Видинско: предусещаха, че есента им носи края на голямата суша.

Хаджи бей Булгарзаде излезе рано из къщи. Чирачетата със стомни и метли учудено оглеждаха еничарина по чаршията — никой не помнеше да е виждал тежкия Хаджи бей по ранина.

Като че ли не бързаше по работа еничаринът: отби се в кафенето срещу Михалбейовата джамия, заръча си кафе. Джамовете на дюкяна бяха откачени, та Булгарзаде държеше под очи половината пазар. Косите лъчи на слънцето преминаваха през купищата грозде, стоварено отсреща; лъскаха ябълки и сливи, белееше перушината на гъски и кокошки. „Ех, че хубаво!“ — радваше се погледът на агата, докато умът му беше другаде. А че е другаде, си личеше по туй, дето изсърба кафето набързо, без да му усети лезетя — щом правоверен изпие филджана си за по-малко от половин час, голяма грижа го е налегнала.

Навън навалицата стана по-гъста, прииждаха още хора, нямаше вече място по чаршията, та поокъснелите продавачи редяха стоката си зад първите. Пред кафенето се замяркаха и купци; из улиците се измеси всякакъв народ, а Булгарзаде продължаваше да седи пред празния филджан и сякаш не се сещаше да заръча втори. Кого ли чакаше?

„А, такваз била работата!“ — рече си кафеджията, когато забеляза, че към Хаджи бей се присламчват неколцина еничари. И тъкмо завря голямото джезве в огъня, та щом гостите поръчат, да бъде готов, видя ги как стават и един по един се измъкват от дюкяна. „Иди ги разбери!“ Хаджи бей поседя още малко, после подхвърли бакшиш и излезе без дума.

Навън го блъсна пазарската глъчка, замая го шаренията, тежката, сладко-лепкава миризма на зрял плод. Еничарят се совна в най-гъстата навалица и свърна към мегдана.

Повечето го познаваха — Хаджи бей беше от ония лихвари, които минават за мекосърци; не вземаше никога повече от едно на десет. „Парите трябва да се въртят бързо — обичаше да казва, — от това иде печалбата, не от голямата лихва.“ Та всеки селянин из края, закъсаше ли, търсеше него. Най-вече през последните години, през сушата, мющериите на еничаря нямаха брой.

Като че тази заран Хаджи бей бе чакал да зърне първия от тях: случи се изворчанин един. Под окъсаната капа лихварина оглеждаха плахи и хитри очици; едрият селянин сякаш изведнъж се сниши (нали ей сега трябваше да почне да се жали, че пазарлъкът не върви, та до Божик ще събере колкото за лихвите, а за майката ще има едва напролет).

— Петре ли беше ти? — Еничаринът спря засмян, но Петре хубаво знаеше, че тая усмивка не е на добро.

— Петре, ага. От Извор.

Поне двайсет чифта очи задебнаха лихваря: „Мале мила, загази го нашият! Тоя ще му дигне стоката като нищо!“

Но Булгарзаде не бързаше.

— Е, добре сте вие, няма какво да се жалите — заговори. — Вас купи Пазвантоглу, нали?

— Не се оплакваме от господаря, заляга за нас. Ако туй, дето го е намислил, стане, бързо ще си прибереш парите от изворци, Булгарзаде ага.

„Бре, много се развързаха устата на изворци!“ — помисли Хаджи бей.

— Ти за кое? — попита. — За махзара на видинските първенци ли?

— За него. Половин година все чакаме. Дано султанът ни опрости овчия и козия данък. Осман ага обеща, че сам ще пише да го моли.

— Да-а… — проточи замислено Хаджи бей и се загледа във върха на папука си. После внезапно, сякаш преброил някаква скрита мисъл: — И да не ви го кажа аз, друг ще бъде, няма да остане скрито.

Агата бе говорил достатъчно високо, пък и зорко бяха го дебнали селяните наоколо, та сега в този край на мегдана настана тишина. Знае си българинът: щом има вест, готви се за нови бели. А Булгарзаде като че се чудеше как да я обади, бърчеше чело и кривеше уста, сякаш смучеше зелена джанка.

— Вчера е дошъл отговорът на нашия махзар — подзе. — И аз бях ударил печат щото. Селим хан отказва милост на видинските селяни. Един бог знае какво са му подшушнали разните везири. Зер чували сте, че Пазвантоглу има душмани по високите места, а вие сте негови селяни. Та… какво да река… не само ще трябва да се плаща от тук на там, ами Диванът наредил да се вземе и недоборът за сушавите години, за цели седем… Много пари.

Хаджи бей млъкна, просто смазан, дето тъкмо той бе съобщил лошата вест. Напусто чакаше тишината да премине в ропот. Усети, че го чакат да обърне гръб, за да се разберат с половин уста и половин поглед.

Заговори пак той:

— Всички в града си викахме, кога Пазвантоглу купи отново бащината си земя: ще се отръска раята в края ни, ще цъфне Видин. Пък ето какво ни сполетя: сега и ние да теглим заради стар карез. Каква е вината на Осман Пазвантоглу, питам ви? Това, че бил син на Омер Пазвантоглу. А каква е вината на Омер Пазвантоглу? Това, че живя и умря за доброто на Видинско, че беше трън в очите на същите, които сега коладят сина му, че…

— Живял бил, умрял бил! — кресна високо някой. (Беше един от онези, що си шепнеха с Булгарзаде заранта.) — Не живя Омер ага, а гни в изгнание; не умря, ами го убиха изотзаде! Един първенец на място имаше в града ни, а отиде курбан за наше добро!

— Мери си думите, момче! — строго, ама не съвсем рече Булгарзаде.

И го остави да говори по-нататък:

— Кой, работни хора, взема душицата на Омер Пазвантоглу? Мелик Мехмед, старият мухафъзин на Видинската крепост! Кой сега клевети син му и подкокоросва султана да удвои данъците на Османовата рая? Изет Ахмед, днешният мухафъзин! Падишахът има зъб на целия ни край, че е родил пазвантоглувци, затуй праща серсеми да ни оправят. Не чува молбите ни, не ще да ни отърве от тегло!

„Какво нещо е да изкрещиш не по сметка, а наистина от душа!“ — помисли Булгарзаде; посред думите на еничаря той бе дочул очаквания отзвук — мегданът бръмчеше от стотици гласове. Из чаршията и улицата се стече толкова свят, че Хаджи бей и да искаше, не би могъл да се измъкне. Ще рече, селяните бяха зарязали алъш-вериша и подкрепяха еничарина с открит ропот.

— Било ли е един свестен да се пръкне помежду им, че да го не утрепят? — с все гърло ги надвикваше Петре от Извор, забравил, че говори и пред турци.

Сигурно бе го подвело това „работни хора“ наместо „гяури“. Но ни Булгарзаде, ни еничаринът се разгневиха от дързостта му, а Хаджи бей дори поде:

— Не е един, сполай на аллаха! Син остави Омер Пазвантоглу! В тоя син ни е надеждата! Дано сме живи да видим Видин отърван от султанови мекерета, дано дочакаме Видин без данък, без фермани и стамбулски бостанджии!

— Цялата държава е обърната надолу с главата, един Видин още почита падишаха и нам намери Селим хан махна. Не си гледа хала на всичката Румелия! — викаше тъй бясно еничаринът, та жилите на врата му се издуха.

А Хаджи бей кимаше, сякаш отсича всяка опасна дума, сякаш удря печат под всяка закана на недоволника.

Не само Петре — забравиха страха си и другите селяни. Чинеше им се, че сега никой от тях не може да бъде познат и запомнен: нали всички те — селяните от Гърци, Извор и Брегово — имаха едно лице и се усещаха уверени зад него. Лицето на тълпата.

— Ще я видим тая…

— Ние пък да не сме сакати…

— Щом с добро не минава, иначе знаем…

„Сух барут!“… — рече си доволно Хаджи бей. Но още не съзираше искрата, която му трябваше. Не искаше да я пуска той, хубаво ще е да дойде из самата тълпа. Озърна се: докога ли щеше да съзрява метежът и кога — да презрее?

Най-сетне долови някъде издалеко:

— Щом за нас стана курбан Омер Пазвантоглу, щом са нарочили сина му за наше добро — едно сме с Пазвантоглу!

По туй, че навалицата пак притаи дъх, Булгарзаде разбра: беше извикал еничаринът, не някой гяурин. Те навярно се стреснаха, подозрели, че ги тласкат по начертан път, робията кара очите ти да виждат и скритото. Дали нямаше да изстине в миг отдавна гласеното и насила подклаждано доверие в Осман ага? А какво ще стане тогава с Булгарзаде и заговорниците — кой ще им прости хулите срещу султана?

Насъбра смелост, сякаш да нагази вода без дъно, но гласът му отекна невярно всред настръхналото мълчание:

— Право! Едно сме с Пазвантоглу! Само Пазвантоглу ще ни отърве от тегло и обида!

„Хе, това ли си измислил, Булгарзаде! — присмиваха му се стотиците отново отделни лица. — Повикахме, попсувахме — хайде сега да ни няма?“ И тълпата не приличаше вече на сух барут. Само Петре — навярно загдето подозираше, че него беят ще да е запомнил, та е натопен — застана до загубилия ум и дума големец.

— Вярно казваш, Хаджи бей — проговори той натъртено. — Щом в Пазвантоглу ни е надеждата, нека помолим Пазвантоглу да плати данъка на Видинско!

„Мамицата му, добре ме хлъзна тоя очукан гяурин! — не можа да не се удиви на чуждата хитрост Булгарзаде. — Сега или никога Осман ага ще спечели видинската рая. Или ще трябва да заплати верността ѝ с няколко товара грошове, или повече не ще накара видинлия косъм да прекъсне заради него!“

Рехавата тълпа (мнозина бяха се отлели обратно из улиците) застина: има си хас да излезеше нещо от цялата шашарма!

— Да вървим ли към Пазвантоглу? — попита някой; попита с насмешливо предизвикателство.

— Да вървим!

Играта започваше. Булгарзаде усети студена пот между пръстите си. Раите бяха го уловили като добиче за юлар.

— Стойте! Аз ще изтърча, ще помоля Осман ага да дойде! Не ще откаже милост на видинлии Пазвантоглу! — заизмъква се еничаринът и всички му струваха път.

А Булгарзаде остана, сякаш заложник на гяурското недоверие.

— Каква е тая патардия бе! Защо не си гледате пазара?

Сейменбашията на Изет Ахмед паша израсте като изпод земята. Май през цялото време беше се спотайвал наблизо, но се показа едва като забеляза, че навалицата изстива и ще се мине без беля. Подир началника на пашовата стража бяха се напоточили двайсетина сеймени, ама много не бързаха.

— Облог направихме с мющерията — свари Петре да залъже сеймените преди Булгарзаде. — Чакаме да видим кой ще спечели.

— Не са ти потрябвали триста сеирджии на облога! — изръмжа началникът. — Хайде, разотивайте се с добро!

Никой не мръдна.

— Разотивайте се, махайте се по-далеко! — повтаряше сейменбашията, а с едно око поглеждаше да не му запушат обратния път.

— Иде!

Къде я одевешната глуха ручава! Мегданът вече кънтеше от викове, препълнен до задушаване — сигурно подир Пазвантоглу идеха още поне двестатина еничари и народ. Сеймените не смогнаха да се измъкнат из тълпата и тя ги сграби в задъханата си прегръдка.

— Бре, глей го, дойде — помъчи се да я увери началникът, че сам от сърце се радва на Осман ага.

Всеки, повдигнат на пръсти, надзърташе над глави и гърбове да зърне благодетеля на Видин. А пък не виждаха, понеже Пазвантоглу не беше на кон. Пеши.

— Яшасън! — откъсна се самотно ревът на Булгарзаде.

Този път съвсем непристорен; появата на Пазвантоглу спасяваше глашатая му от смърт.

Другите не припираха да викат „яшасън!“ Още не знаеха дали всичко, що чуха за сина на убития, е истина и най-вече — дали ще плати той недоборите им.

Още когато стъпи на мегдана, Пазвантоглу бе дал знак на хората си — гавази и еничари — да останат в улицата. Сетне се обърна към тълпата и тя се разцепи, отвори му проход. По него Пазвантоглу стигна почти досред мегдана. Изправи се посред малкия кръг отстъпен му калдъръм, вдигна ръка.

— Сус! Тихо бе! — завикаха предните, но докато гласът им стигне до края, мина време.

През туй време Осман разглеждаше видинската селяния. Повечето откланяха очи пред неговите; май че за първи път срещаха истински господар. Побирчиите и сеймените, които обикалят селата, какви господари са ми те? Слуги на господари. Селяните ги усещаха по-долу от себе си, в ненавистта им към тях се прокрадваше презрение. Сега един господар ги държеше не със страх — с някакво неизказано превъзходство, което няма нужда от крясък.

— Ще ми чуете ли думата? — каза Пазвантоглу.

Във въпроса му не полича ни заплаха, ни угодничество. Питаше просто.

— Говори на видинлии, Осман ага! — викна Булгарзаде.

Господарят го преряза с надменен поглед: „Не ми трябват глашатаи!“

— Видинлии! — захвана той. — Синове на този край! Навярно сте научили, че Селим хан отвърна лице от нас. Години вече Видинско е в немилост, едничко на Видин падишахът отказва законен аян. Защо всеки край на държавата да има своя защита пред Дивана, своя аянска войска срещу размирници и стамбулски натрапници, а Видин да няма? Защото Диванът се плаши да не би данъците от богатата ни земя да пресекнат.

Вие знаете, моят род плати скъпо, за да защити Видин от користни султанови управници. Без съд и присъда умря Омер Пазвантоглу, не го преживя баща му. Двайсет и пет години страда в изгнание родът ни, набеден пред Абдул Хамид хан. Селим хан милостиво опрости баща ми и мене. Но не върна на Пазвантоглувци земята им, тяхната рая. Трябваше да откупвам своето си. Разсипана заварих раята на старите ми чифлици и аз смирено просих милост пред Дивана — ако бях не просил, а платил бакшиш, щях да успея.

Но Пазвантоглу не желае да позлатява ръцете на убийци и обирници! Ако Пазвантоглу има имане, открито — не през задни врати и алчни пръсти — ще го даде за доброто на раята.

Видинлии! Осман Пазвантоглу заплаща на хазната целия овчи и кози данък от Видинско за тази година: два товара и половина грошове. Толкоз имам, давам ви ги!

Надяваше се да го засипят с похвали и благодарност, а защо немееха? Притече се пак Булгарзаде:

— Ами ако Диванът се разгневи на твоя милост, Осман ага? Ще рекат там: нещо се мъти във Видинско, не е редно господар да помага на раята. Няма ли тъкмо тогава да изпатим? Или още дозаран да осъмнем с нова вест: нощес незнайна ръка е затрила Осман Пазвантоглу?

Петре от Извор (той беше останал най-отпред) мярна как нещо пробяга по изопнатото лице на господаря. Страх! „На челичен се прави, а го е страх…“ Можеше ли Петре да знае, че кървавата сянка на Омер Пазвантоглу нерядко прекосява селямлъка на сина му?

— Не ме е страх — заяви Осман, сякаш уверяваше себе си. — Зад мен са видинлии. Не за спасението на империята трябва да мислим сега, това е работа на други. Нашата е да опазим Видин от разорение и беди. Имаме сила да го сторим.

— Свой аян нека има Видин! — извика одевешният еничар.

— Яшасън, Пазвантоглу! — съдра се да реве Булгарзаде, но май никой не повтори думите му.

А Осман се усмихна широко, топло, уж зарадван от бездънното доверие на видинлии.

— Може и да са броени дните ми — каза, — но всички тях ще отдам за нашия край, за работните му хора.

Макар гълчавата да приличаше повече на почуда, отколкото на преданост, Пазвантоглу потегли от мегдана с усмивки и поздрави.

Само след половин час мегданът изглеждаше, като че нищо не е било. Е, вярно — кошовете бяха пооваляни, чувалите — поутъпкани и на плочите тук-там се виждаше посипано брашно или разпилени ябълки. Ама голяма загуба нямаше. Но си полича, че пазарът вече не ще е пазар: мющериите бяха се разотишли.

— Е, хубаво де — промърмори на Петре един старец, комшията му по кошове. — Като е нагласил нещо тоя Пазвантоглу, в петъчен ден ли трябваше да стане?

— То за петъка е било и нагласено — обади се през ръка Петровица. — Не се ли сещаш, че баш на раята искаше да вземе ума Пазвантджията.

— Трай там! — сряза я човекът ѝ, а сам се обърна към стария: — То и празна работа може да излезе, ама не си ли викаш: щом дойде време да замазват очите на раята, все нещо ще става, а?

— Дявол ги знае! — отвърна онзи неохотно. — Омеша се светът. Мене ако питаш, по̀ ми харесва, кога псуват и бият. По-ачик така…

Петре се застяга.

— Къде, а? Тръгна ли? — попита старецът.

— Да придавам аз. Сигурно вече са занесли на пашата какво е било. Току-виж, тръгнали да запират. Не ще загази Булгарзаде я, Петре от Извор ще бъде.

Жена му го сподири мълчешката, но изворецът взе, че се върна.

— Ами за овчия данък, а? Барем то дано е вярно.

— Ще видим… Ако до ден-два не затрият Осман ага, ще рече, и туй е било лъжа.

— Че като го затрият, кой ще ни плати данъка?

— Никой, то се знае. Досега кой го е плащал? Ти и аз. По-голи няма да станем, нашата е все тази.

До вечерта Видин не видя покой; по улиците му на тумби, на тумби вървеше войска. Никой не можеше да разбере какво се гласи, та през комшулуците пълзяха странни слухове. Говореше се, Осман Пазвантоглу научил, че пашата му скроил клопка. Затуй не се прибрал дома, ами отишъл в изворския си чифлик, а подире му оставили крепостта повечето еничари, негови хора. И сега под Извор имало към хилядо саби. Изет Ахмед паша пък се канел до заран да изведе из Видин верните си сеймени и да нападне с тях стана на Пазвантоглу.

Тази нощ Видин замръкна обсаден от метежа, та никой между стените му не знаеше как ще осъмне. Хората така и не запалиха светлина дори зад спуснати кепенци. Вслушваха се в тежките войнишки стъпки, които от време на време преминаваха към градските врати; в колебливите стъпки на сейменска стража.

Някъде към полунощ улиците екнаха от небивал трясък, сякаш свети Илия прекара колата си по неравния градски калдъръм. „Дали Изет Ахмед нощем поема за Извор?“ — рекоха си, докато разберат: еничарите изкарваха топовете. Видинлии, които надничаха иззад пердетата, изброиха дванайсет тантурести сенки — дванайсет топа излязоха из топхането при Кулите, за да удвоят силата на заговора.

След малко се шушнеше на всеки комшулук: „Божичко, дано почакат поне до заран, та да се измъкнем из калето! Викат, нямало стража, очушкали я Османовите…“

Стража наистина нямаше. Или беше избягала и тя в Извор, или беше се спотаила в сейменските къшли. Видинските порти зееха беззащитно срещу метежа.

На заранта градът не бързаше да се събуди. Видин таеше дъх зад пуснати кепенци и залостени вратни. Само в къшлите беше суетня — пашовите войници седлаеха и впрягаха. „Бой ще има, ще се бият за Видин!…“ — вървеше от уста на уста. Наистина по пустите улици се източиха пет-шестстотин сеймени.

Едва излезли из крепостта, откъм мегдана се чу глъч.

— Булгарзаде — обади някой си — вдига нова гюрултия!

Не рекли още, той се зададе по Голямата чаршия, сподирен от навалица.

— Какво ще чакаме? — говореше високо, та да чуе всеки. — Още малко, ще почнат да гърмят. Ахмед паша кара Пазвантоглу да се брани, та сетне да го обяви за размирник. Много го е еня Ахмед паша, че Видин щял да пострада!

— Само Пазвантоглу милее за града ни, работни хора! — викна някой. — Нима ще оставим да загине последния Пазвантоглу! Кой ще ни опази тогаз, кой ще има милост към теглото ни?

— Вървете да вървим при Пазвантоглу! Да го турим за аян на града ни!

— Вървете!

Тук-там по някой се присламчи към тълпата, тя се наливаше, колкото приближаваше крепостните стени.

Макар че си личеха белите конци на цялата работа, ненавистта към султана бе по-силна от всякакви съмнения. Не вярност увлече стотици видинлии към стана на метежа — тласкаше ги именно ненавист, изборът на по-малкото зло.

Навалицата стигна крепостните врати. Булгарзаде уговаряше най-достойните българи и турци да представят града пред бъдния аян. Тогава тъкмо тресна първото гюлле.

То падна извън стената, навярно в рова, защото го чуха тъпо: „Дан!“ Тълпата се стърси, заотстъпва. Още миг, Булгарзаде щеше да я изтърве. Но той изпревари.

— Видинлии! — викна. — Ни стъпка назад! Не по града ни гърми Пазвантоглу, а по войската на Изет Ахмед, давам ви дума! Бързайте да прекъснем боя, нека обявим на Осман ага, че Видин го иска за аян!

Повечето граждани все пак се совнаха назад, към къщята си, ама стотина останаха. Те сега си помислиха, че Булгарзаде не бил съвсем за изхвърляне: не изгуби ум, не се стъписа.

— Вървете извън портите! — нареди. — Щом ни види Пазвантоглу, ще заповяда да спрат топовете!

Така и стана. Едва видинските пратеници подадоха глава из калето (о сами стените му бяха залепнали втрещените сеймени на Ахмед паша, готови всеки миг да побягнат къде очи видели, а отвъд рова чернееше от еничари и селяни — топовете бяха строени пред тях), Хаджи бей отново се провикна из цяло гърло:

— Спрете, агалар! Видин изпраща хора при аяна си!

Това май стресна сеймените повече от всякакви гюллета. Без ред и заповед пашовите войници се запрепъваха покрай стената, към върбалаците. Пушка не пукнаха; личеше си, отнапред са били уверени, дето работата им е загубена. А ония отвъд рова не ги подгониха — те юрнаха към градските порти. Докато мигнеш, сухият ров се напълни до ръба с народ. Наизскачаха из крепостта и видинлии: страшното се размина, оставаше единът сеир.

По отвъдната страна на рова бяха топчиите еничари. А на отсамната се изпъчи Булгарзаде, напъваше се да чуят вика му:

— Осман ага! При тебе идат видинлии! Коленопреклонно те молим да приемеш аянството на Видин, да ни браниш от султанови паши! На тебе гледа Видин, Осман ага!

Еничарите отсреща се разстъпиха, между тях излезе сух, дребен мъж. Той беше. Вдигна две ръце, умири тълпата.

— Приемам! — изрече тържествено. — От днес натам Видинско ще бъде за видинлиите! Тук всеки ще е на своя земя, няма да плаща на султана. Раята ще дава на господарите си по пара от дюнюм земя, нищо друго! Ако нещо потрябва на аяна ви — зърно, овце, — все едно че на пазара сте ги продали. А войска, ако му потрябва, вие ще му бъдете войската. На всеки видинлия — пушка. Веднъж в неделята ще работим по стената и табиите — всички: рая, граждани, еничари. Който не ще, ще се откупува — по три гроша за ден! На Видин трябва кале, яко кале. Защото Видин ще застане срещу Портата.

Не бойте се — добави, — Видин не ще бъде сам, още днес Видин има съюзници. Занапред ще станат повече. Сърце на Румелия, на Румелия против Стамбул, ще бъде Видин!

Едва го изчакаха да млъкне. Сякаш пиянство бе заляло сухия ров: половината от думите на аяна да бяха истина, и то е нечувано. По пара от дюнюм земя! Оръжие на раята! Край на султановата власт над Видинско! Преди малко никой не би повярвал, че съществува такова по света; сега всеки искаше да вярва, почти вярваше. Та какво имаха да губят те, селяните от Гърци, Извор или Мусоман? — Нели за много по-малко (за две години недобор от овчия данък или за крина ечемик) всеки от тях бе залагал глава срещу цялата султанова държава. И сетне, не те — хилядната безлика тълпа, — а той, Пазвантоглу, бе дал знак, беше поел върху си отговорност.

Чак да викат „яшасън!“ — не викаха. Още в много трябваше да се уверят, за да пожелаят дълъг живот на видинския господар. Но Пазвантоглу все пак долови — безкрайно доволен — как раята отстъпва под ръцете му.

Оръжие, хляб… Не обеща ли твърде много Осман ага? Не, беше обмислил хубаво: за по-малко от тази цена не би накарал един от тях да си помръдне пръста. Не той (твърде прозорлив, за да се лъже) празнуваше днес тържеството си; победата бе тяхна, на изворци и мусоманци. Тяхната упорита ненавист го принуди да надплаща, за да се облегне на тях.

До спомени ли му беше? — А все пак си спомни: София, кафенето пред Аладжа джамия… Еничарите шумят наоколо, а до Осман Пазвантоглу е седнал някакъв дребен хаирсъзин с прекалено умни за дребен хаирсъзин очи. И Осман му казва: „Ще дойде време размирието да изравни хората…“

Изравнило ги беше. Ако Пазвантоглу станеше сила — най-голямата сила в Румелия, — би било, загдето проумя тази истина преди другите господари. Той първи открито отстъпи онова, което от години вече не принадлежеше на господарите: правото над човека. Един човек през размирието означаваше един нож, една цев. Безразлично дали в ръцете на господар или роб.

Едва привечер се разотиде навалицата пред крепостта. Пазвантоглу бе влязъл в града начело на войска и видинлии. Сега конак изглеждаше не конакът, а къщата на Мустафа паша сокак. Пазвантоглу вече бе не размирен ага, ами стълб на непокорна Румелия.

Раите се оттекоха към селата си кажи-речи по мръкнало; препираха се с все глас, стъпваха нашироко, гълчаха.

— Петре бе — подвикна някой изворец, — днес от тебе в Извор по-голям няма. На аяна си братовчед, а?

— Хайде, хайде! Върви си в пътя! Не е Петре крив за резила на рода си!

— Вярно бе, нали Алемдаря грабна на времето бащината ти леля?

— Трай, ти викам, и не наливай масло в огъня! Няма бащина и няма леля. Друга кръв е вече то. Душманска.

— Е, ами като ти даде Пазвантоглу пушка да му помагаш, ще я върнеш, тъй ли?

Петре не се и замисли.

— Бре, ще я върна! — рече. — Той веднъж нека даде пушката, пък тогаз ще говорим.

V

— Аман бе! Я го къде е слънцето; тия хора измряха ли? От пладне без вода ни държат, без хляб.

— Щом ги няма никакви, все за нещо ще е. Кога са ни оставили гладни?

Трийсетината мъже — млади и стари — се подпряха кой на какво сварил. Сякаш думите (от часове никой не бе проговорил, а потта се стичаше на ручеи по тила и гърдите им) бяха знак за почивка.

— Какво сме се разбързали, до довечера все ще сколасаме — извини всинца им Ковача.

— Ще сколасаме, ами. И от утрешното ще закачим чак. Нека видят утрешните как се копае мъжки! Дай да поседнем сега, тъй и тъй спряхме.

Трийсетината изпонабучиха алеати в пръстта на насипа, смъкнаха се малко по-долу — тук склонът беше толкова стръмен, та нямаше къде да закрепиш задник. Нейсе, насядаха.

Сиромашко лято… Малко са нещата на божия свят, дето ти се услаждат като тия нечакани, откраднати, сетни топли дни. Малко неща ти се услаждат като тоя покой след усилна работа с дружина мъже, залегнали за голямо, важно дело.

Добри погледна, както си лежеше, през рамо към копачите: яки, чепати, тъмнолики хора. Макар да познаваше повечето от два месеца, сториха му се нови: в село всеки изглеждаше инак, затънал в дребни грижи, в труда на все еднаквите дни. Какво им придаваше тук, на Ветрила, тази самоувереност? Дали не туй, че строяха твърдина — своя твърдина?

Топлият покой го унесе… Два месеца — наистина толкова време седеше в Котел. Сякаш вчера мина по същия път, който се промъкваше долу край реката. Дойде да търси поп Стойко. Дори не се учуди, когато му отвърнаха, че попът отдавна оставил Котел, че бил в Карнобатската епархия, пък сетне се прибрал при децата си в Арбанаси, заболял нещо.

Така додея на Добри да гони вятъра (да върви подир недомълвени приказки за някаква си книга), че си рече: „Стига! Малко несвястна е тя, да преминеш през въртопа заради няколко изписани листа, дето я ги има, я не. Ще си завивам края и ще се върна. Ако доживея до мир, книгите сами ще излязат наяве. Тогава ще търся отново!“

„Ще се върна“ — едва помислил го, Добри осъзна, че връщане няма. Къде я широката им къща в Конаре, къде го баща му? Стаменини не намери, нямаше го и Първан, и той пое път без връщане. За другия си брат не помисли — всеки от мъжете тук му беше по̀ брат.

Така си седеше оная вечер пред вратата на котленската черква, потънал в безизходна мъка: напусто е било всичко, напусто… Поиска и той, нефелният, да свърши нещо за рода си. Не би.

— Не е нашенец, ябанджия момче — чу сякаш през мислите си гласа на клисаря. — Проводили го до поп Стойко, стария поп.

— За какво му е потрябвал Стойко? — попита непознатият, тежък, на години човек, навярно чорбаджия.

— За книга една, тъй рече.

Непознатият се изправи в тъмното пред Добри:

— Каква книга те е донесла в Котел, момче?

Дълго се запъва и черви Добри, докато епитропът на черквата проумее какво тъкмо било дотрябвало на ябанджийчето. А защо му е дотрябвало, и не спомена — посвени се.

— Ако наистина е имало такваз книга — рече накрай чорбаджията, — пак ще е тук! Поп Стойко остави много книги в черквата, все книги преписваше. Има да се хапят, дето се не стигат, тия, що прокудиха Стойко! — изруга.

Види се, беше приятел на попа.

— Дали ще позволиш да надзърна, чорбаджи? — запъна се Добри. — Само ще погледна.

— Не е за ноще тази работа. Все една нощ още дано изтраеш.

И остана Добри в метоха на Света гора да чака заранта. Остана цели два месеца. Защото най-после (колко малко е да кажеш: „Най-после!“) намери туй, което диреше.

„Внемлете ви, читатели и слишатели, роде болгарски…“

Измежду десетките книги, които прелисти, тази го прикова още с първите си думи. Не към цялото христолюбиво паство или към духовните му пастири се обръщаше тя — говореше на българите.

Само тя трябва да беше книгата, заради която Добри прекоси българската земя, за която през нощите на страх и съмнение си викаше, че може и да я няма никак. Ето я! Лежеше между пръстите му: тъничка, почти жалка всред дебелите, среброковани евангелия и дамаскини.

Размести купчините книги, да си отвори място за раклата; тури я пред себе си — ръцете му трепереха, та трябваше да ги отпусне, докато се съвземе. Посегна, пак ги дръпна, сякаш се боеше, че щом разгърне страниците ѝ, ще се събуди.

Накрая се престраши.

… „Внемлете ви, читатели и слишатели, роде болгарски, кои ревнуете и усърдствуете по своего рода и по свое отечество болгарское и желаете разумети и знати известно заради своего рода болгарскаго и за ваши отци и преотци, и царове, и патриарси, и светих, како са испрво поживели и преишли…“

Отпусна чело върху раклата припадничавият, а ръцете му не изтърваха книжката.

„Господи, доживях, достигнах!“

Прочете я още до вечерта, цяла. Когато в олтара стана мрак (Добри тъкмо беше я започнал за втори път отначало), чак тогаз се изправи, отиде до прозорчето, дано смогне да прехвърли на сивата дрезгавина още някой лист.

„Истина било, всичкото е истина: и царете български, и градовете ни. На своя земя седим ние, не сме били отвека роби… И няма да е довека, бога ми!“

Премина на пръсти през пустия кораб, захлопна вратата. Както снощи, епитропът оправяше някакви сметки с клисаря.

— Чорбаджи Христо — стресна ги Добри (не бяха чули тихите му стъпки). — Ще моля епитропите на църквата „Апостоли Петър и Павел“ за голяма милост…

Чорбаджията го изгледа с досада: „Пуснеш ли някого в село, вземе да пита за поповата къща! — рече си. — В такова време никому не е до милостиня.“

— Не е добре с парите храмът — побърза. — Ей това виках и на клисаря: западат апостолите Петър и Павел.

— Не ща пари. Позволете ми само да препиша една книга от вашите.

— Че защо да не препишеш, друго нали не щеш? В метоха спи, празен е, не смеят калугери да ходят по милостиня. Пък иначе сам си търси колая.

Занизаха се дните — едни и същи. Заран Добри идеше в църква, залавяше се за работа. Излизаше вечер, по мръкнало. Беше си мислил, че е книжен, ала не бе писал досега, то било мъчна работа. През първите дни я смогваше да преписва лист, я не — прехапал език, с омазани в чернило пръсти. След седмица почна да му спори. Тъкмо по туй време привърши парите.

Опита да се глави някъде, някому да води тефтера, но не му потръгна; Котел мъчно даваше хляб и на свои, замрял беше алъш-веришът. Добри вече се чудеше как ще смогне да допрепише книжката (оставаше му около месец работа), котленските чорбаджии обявиха нифрам: всеки през ден ще копае, носи и зида, та да затемелят Котел. През този ден ще го храни селото.

Котленските чорбаджии бяха изпечени хора, та узнаха, че султанът е направил голямо мушавере в Едирне, че половината главатари се смирили. Но точно понеже котленци бяха изпечени, знаеха си: от тая работа нищо не ще излезе. И макар че прочетоха всред село фермана за помилване на всички хаирсъзи, и макар че верноподанните първенци веднага пратиха писмо до Дивана да го поздравят със сполуката, все пак се сговориха с кадията на Осман пазар и обявиха нифрам. Взеха да укрепяват Котел…

Не едно село вече си имаше шарампол, ама Котел не е какво да е: ако Аквиран или Брестовица пазят няколко хиляди брави добитък и няколкостотин чувала зърно, Котел крие купища злато, суха пара. Тук шарампол не стига.

Решението на чорбаджиите беше дръзко: ще превърнат Котел в непристъпно кале. Не шарампол, а зид; не ров, а табии; не стража на прохода, а яки, високи врати. Това, което не бе по силите на многолюдни градове, трябваше да стори село от двеста къщи. Тъй наредиха чорбаджиите, а в Котел чорбаджиите са всичко.

Чорбаджиите, каза се, а трябва да се разбира един: Божил. Богат беше наистина, но не в парите е всичкото. Тъй както гъбата спи с месеци под пръстта и мъха, а плисне ли дъжд, за една нощ пръкне, та пробие и навири глава, тъй и Божил сякаш бе чакал годините без ред и власт, та да покаже какво е. Млад човек беше, още нямаше четирийсет, а само за дни сви в шепа всички побелели чорбаджии.

Друго време да е, щяха да го сръфат старите вълци. Но сега те усещаха, че около Котел обикалят като чакали на мърша всякакви главатари, та само загдето се боят един от друг, Котел беше още читав.

Старците помърмориха в брадите си, споменаха Божиловата майка, че и леля, но онзи им се озъби: „Ако не затемеля Котел като Йерихон, от мен си търсете парите, мене бесете!“ Е, какво ще отговориш на такива думи? Дадоха на Божил чорбаджи ключа от общинския сандък, и толкоз.

Оттам нататък работата тръгна по вода: всяка сутрин към Ветрила и под Града, по пътя към Осман пазар поемаха половината котленци с алеати. Там копаеха табии и набиваха шарампол. Други караха камъни и ги трупаха около село, където веднага ги подемаха зидарите. Женорята месеха и печеха, водеха натоварени коне из стръмните баири, хранеха работниците.

А Божил чорбаджи от тъмно до тъмно препускаше между баирите, крещеше и псуваше, увещаваше, заплашваше, нареждаше и нареждаше.

Чак из френска земя извика Селим хан учени мъже да изучели войската му как се строят майсторски крепости. Хабер нямаше никой в Котел от военни науки, пък гледай: джелепите и чобаните от Котел издигнаха всред Балкана някакъв малък Оджак!

Ето как: Божил чорбаджи заставаше на Града, да речем мяркаше на око цялата долина със селото, пътищата и реката, сочеше — „Ей там, така — табията, ама по-длъжка, чак в гората да влиза. Най на тясното по реката — портите. Ще избиете дупка в камъка направо, ще вбиете клин, голям. Сетне…“ — и прочие.

Къде ги изучи тези бе, Божил чорбаджи? Ами кой е учил кучето да варди овцете! Ония, френците, учат и им плащат, защото не своя къща затвърдяват, ами на султана царщината. Котленската е друга.

„Ама съвсем друга“… — отвори очи Добри, дочул първите удари на мотика. Рипна и той, пъргаво заизхвърля пълни лопати; винаги след почивката му вървеше така, но капваше бързо. Отначало му подвикваха да не се мотае — никой не подозираше, че нощем Добри едва крепи глава, преписва и преписва, по страничка на нощ. После научиха от клисаря, та вече не придиряха — книжен човек. Книжните може да не отмятат работа, ама пък и малко ядат.

Добри беше почти до гърди в рова, затуй не виждаше какво накара копачите да се заплеснат надолу; към Ветрила най-сетне идеха коне, хлябът и водата. А пред кервана пристъпваше жребецът на Божил чорбаджи. Щом го различиха, котленци така се запретнаха, че се вдигна дим.

Един е султан у Стамбул,

други — Божил у Котел…

Някой пропя под нос, хем да се подсмее на Божиловия салтанат, хем да угоди на чорбаджията; тази песен бяха изкарали преди месец и Божил не криеше, че ѝ се радва. Ей го, и сега излезе из гората с някак празнично лице.

— Да помага бог! — подвикна той, докато двама копачи уловиха поводите на коня му.

— Какво става долу?

Питаха го, защото Божил обичаше да разправя изтънко за всяка работа по котленските укрепления. Чудно, преди месец нямаше човек в Котел, който да рече добра дума за Божил: лихварин, изедник, косъма цепел. Но откак заживя с дуварите и шарампола на селото, Божил стана за всички стожер, яз срещу въртопа.

— Долу — почна доволно и нашироко той — днес турихме вратата. Като свършим тук, ще минем да видите и вие: страшна стана! Като щръкнали от двете ѝ страни ония гъсти, остри колци, по десет аршина високи — един до един, един до един. Ами портата? С ковани клинци и всеки, на̀ (показа палец) — толкова дебел! Педя дълъг. Бре, дорде я вдигнем! Половин село помага, тя — не шава. Хеле, накрай някак се изправи.

— Е, ами сега, чорбаджи, как ще е? За всеки пътник ще отваряме портата, тъй ли? Че то е работа за двайсет мъже от заран до тъмно. Не ти е плевня, с ритник да си отвориш.

— Няма да я отваряме — отсече Божил. — Друг дервент нека си търсят керваните!

— Ами войска ако тръгне?

— Няма войска. Не остана войска. Който е сега по пътищата, той не е човек като хората, хаирсъзин ще е.

— Ама хич, може ли, чорбаджи, някой търговец или друго, с триста страха ще стигне Котел, а ние ще го върнем.

Божил се позамисли.

— Е, хубаво де! — рече. Веднъж на седмицата ще я отваряме, пущината. Ще обадим още в Градец да казват на пътниците. Нашата си стража ще ги огледа що за хора са, тогаз ще ги пусне.

Ама проумейте бе — като че го ядосаха учудените им лица, — тоя дервент е вече наш бе! И вратата е наша, и зидът! Ако щем, ще отворим, ако не — не! Наша воля! Който е искал да има власт над Котел, да си го е вардил сам!

Не бързаше тази вечер Добри навярно защото туй бе последният му лист. Тъй си е: години се бъхтиш над нещо, злиш се на работата си, а свърши ли се, тогава чак разбираш какво е мъка. Опустее всичко наоколо, чудиш се с какво да залъжеш ръцете и мислите си. И ти се чини, че току-що си се разделил с близък човек, когото вече не ще срещнеш.

Нали нищо не остави размирието на Добри, а през тия последни месеци бе намерил дом при апостолите Петър и Павел, пък копачите и зидарите по котленските табии му бяха за баща и брат — ненапусто се плашеше той от последната, още неизписана страница. Хем свещ гореше, хем не си гледаше работата — мислеше все за новата врата на дервента.

Щом мръкна, Божил беше ги повел надолу. Месечина нямаше, затуй Добри не видя отдалеко портата. Внезапно се изправи тя висока, настръхнала с подострените си талпи, затлачила страховито гърлото на прохода.

Някой подсвирна тихо.

— Ашколсун! — процеди друг. — Да са ми казвали, нямаше да повярвам!

Докато котленци обикаляха шарампола, цъкаха и се звереха, Добри мълчеше. Мислеше си, че Крум Страшни навярно в такова усте и с такава врата е спрял гръцката войска, та я е смазал.

— Досущ като Крум Страшни… — продума.

— Кой рече?

До него беше се случил калфата на Ковача, имаха се с него, събудено момче.

— За Крума рекох, нашия цар.

Все туй беше мечтал Добри: как ще намери онази книга, ще научи всичко от нея и ще го разправи всекиму. Пък два месеца вече живееше, преизпълнен с неизречена гордост, а не смееше да отключи уста пред никого. „Свит си ти, Добри, свит! — викаше си. — Не е за тебе да сказваш. То и за туй трябва наука някаква: да знаеш как се намира път към човека…“

Но тази вечер събра смелост:

— Негли си чувал, и ние сме имали царе?

Отговорът дойде из тъмното:

— Разумява се, че сме имали.

— Защо да се разумява?

— За туй, че… — запъна се кратко калфата. — Не гледаш ли ги къде са турците бе, пък ние къде сме? На две магарета сено не разделят, опищяха света с фермани: помагайте, отървайте ни! И най-сетне падишахът им пиклив клекна, на̀! Тръгна на пазарлък. А ние, какво? Рекохме да затемелим Котел, затемелихме го. И пет пари не даваме! Е, тогаз? Как може те да имат цар, пък ние да сме нямали? Не един — сто са били, да знаеш, че тъй ще излезе!

Сега Добри мислеше над тия думи: „Е, що от това — даваше си сърце, — нали из българската земя са не само Сливен и Котел, нали между българите са не само Пенко Абаджи и калфата — малко ли са още смазани от робията, загубили човешко лице човеци?“

Фитилът изпращя, та го сепна. Добри подостри перо, оглади с ръкав чистия лист. Запреписва.

Свърши посреднощ, времето мереше по свещите — догаряше втора. А понеже му се щеше някак да разточи тази последна нощ, завзира се в буквите на следния лист — те вече не бяха слова Паисиеви, други, неважни.

„Във времето на епископа Гедеона записах тази историйка аз, многогрешния в хората Стойко Иерей през 1765 лято от въплъщението на господа нашего Исуса Христа, месец януарий. Тая история принесе Паисий Йеромонах от Света гора Атонска и преписахме я в село Котел, настоятел епитроп църковни Христо Поклонник, и поставихме я в храма светаго апостола Петра и Павел, кой чете да рече: бог да прости кой е писал и кой настоял! И кой я усвои или открадне, да е афоресан и проклет от господа бога саваота и от дванайсет апостоли и от четирийсет мъченици и от четири евангелисти, и туч, и желязо да се стопи, той — ни во век!“

Добри почувствува същото, както оная първа заран: неудържим трепет. Откъде идеше силата на Паисиевите и поп Стойкови слова, с какво те подчиняваха? Не витийство на перото беше то, друго се криеше тук… Великата тайна на страстта.

Само човек, който вярва до страст, който желае до страст, може да придаде на делничната дума такава чудодейна мощ — като стрела, отпратена от як, много изпънат лък. И само такава дума стига човека, удря на живо: думата, изречена със страст…

„Това са хора — тъжно си мислеше Добри, — силни и здрави, без страх хора.“ Отде да знаеше конарецът с тесните плещи, свит в олтара на равноапостолите, че писачът на историйката е бил точно като него, недъгав и болен, изпит човек; че преписвачът ѝ болееше често от душевна теснота, та по цели нощи не си намираше място от незнайни страхове? В мислите на Добри те се възправяха като войводите и патриарсите български: снажни, безстрашни, кадърни да стрият целия омразен свят със силата си.

„Такъв един да срещна — сънуваше наяве Добри, — той да ме изучи на слово… Един такъв…“

Та не беше ли на седмица път поп Стойко? В Арбанаси.

„Зер какво повече ще търсиш в Котел, Добри, и къде да се върнеш? При гръцките калугери в Бачково — да плевиш бостаните и наливаш бахчите им ли? В Арбанаси, ще тръгна за Арбанаси!“ — реши се и веднага мъката, че се разделя с дългия си труд, премина.

„Само че не утре още.“

А защо не още утре? Не можеше да си отговори, че му се ще да види краят на Котленското кале. Не би зарязал табията на Ветрила, преди да са утъпкали рова и да са го продължили в гората; преди да турят портите и на дувара около село. Много нещо вгради Добри в Котленското кале — сам до тази нощ не знаеше колко много! Почувствува го сега.

Добри искаше да застане поне един път на стража при котленските врата, да гръмне един път през мазгалите на котленския дувар. Толкова много бе загубил във въртопа Добри, че искаше веднъж да му се опре. Лице в лице. Заедно с Ковача, с Божил и котленските чираци.

VI

Този път вестта дойде бързо до Стамбул: побунил се е Пазвантоглу! Пазвантоглу се е обявил за господар на Видин, при Пазвантоглу еничарите са на почит, Пазвантоглу не ще пропусне във Видин ни един низам, ни един побирчия на новата хазна!

Това говореха всички еничари, а народът си шушнеше от ухо на ухо: Пазвантоглу въстанал! Отървал селяните от даждия и ангария, по една пара данък събирал само, обещал оръжие на раята! Нямаше село из Румелия, където да не говорят за чудноватия нов господар на Видинско, но не по този път стигна новината до Стамбул.

Та донесоха я съгледвачите на Юсуф ага, които шареха из кръчмите и покрай брега. Те отначало не повярваха на ушите си. Чак когато една вечер Кабакчиоглу (Кабакчиоглу все още, дори още повече растеше като негласен вожд на оджака) вдигна глас в кръчмата и каза пред еничарите, че сега тяхна надежда срещу опасните приумици на Селим хан е видинският Пазвантоглу, съгледвачите разбраха: нямат работа с лъжлив слух, Кабакчиоглу никога не хвърля думите си на вятъра.

Юсуф ага узна това още същата нощ, а го съобщи на Селим хан по пладне на следния ден.

Безкрайно дълги, нетърпимо тежки бяха последните години за султана. Уморен беше Селим — боже, колко уморен! Често си мислеше, че цялата умора на петстотингодишния Османов род е притиснала слабите му плещи. Какво не би дал за година отдих! Не повече, една година: триста и толкова нощи сън, дни без лоши вести, часове без решения и заповеди. Та нали всеки гемиджия и копач понякога си почине, защо няма почивка само за първия от всички мюсюлмани?

И ето, преди година Селим хан получи своя отдих, макар че не обичаше да мисли за цената му. Знаеше: уж смирените главатари продължаваха зулума си из Тракия в Подунавието. Но сега вече като султанови хора. Сам, със свои ръце, в надежда да спечели време срещу размирието, Селим хан бе слял размирието с държавата.

Юсуф ага влизаше вече без предизвестие в покоите на Селим хан; владетелят бе забравил своята погнуса към наложника на майка си. Едничкият между велможите му, когото властта не изнуряваше, а изпълваше с винаги нова жажда; комуто не докарваше страх и угризения.

— За платата на френците ли идваш, Юсуф ага? — попита Селим.

— Получиха я. Наредих. За друго ида, султанъм. Научих го снощи, но реших да ти спестя една лоша нощ. Никога не е късно да узнаеш злото.

Неочакван бе ударът — жестоко рязък всред меката тишина на есента. Селим хан притвори очи: „Сега да умра! — помисли си. — Нека свърша, преди да потрябва отново да решавам и нареждам!“

— От три дни се шушукаше, султанъм, че във Видин повилнял Пазвантоглу. Смятах това за един от многото еничарски метежи…

— Никой метеж във Видин не е дребен — прекъсна го Селим. — От Видин на запад не мога да разчитам на нищо: цялата сръбска земя ври от борба между спахии и еничари, из Сърбия вървят като у дома си немски съгледвачи и папски калугери, всеки мъж в Сърбия е разбойник! Ще изтърва всичко, но не и Видин!

„Бре, много се е запенил! — рече си агата. — Та той вече изпусна Видин, защо не почака да го чуе?“

— Страхувам се, султанъм, че във Видин е дума не за еничарски метеж. Осман Пазвантоглу обещал на раята във Видинско правдини, премахнал данъците ѝ, щял да ѝ раздаде оръжие. Пазвантоглу е обявил, че Видин не се подчинява на Портата.

„Няма ли милост за мен! — като в страшен сън се биеха мислите на Селим хан. — Не мога сам да изплатя всички грехове на Османовци, малоумието, разврата и низостта им! Стига!“

— Стига! — изкрещя несвястно.

И би продължил да крещи, ако не съгледа в очите на Юсуф ага доволно превъзходство.

Излезе на кьошка пред покоите си.

Долу, под нозете му, синееше Проливът, Мраморно море с далечните си острови; зеленееха кипарисовите горички, прошарени от кръв и злато — орехи и смокини. „Докога, докога ще има красота за очите на просяка и роба, а аз — само аз — ще се бъхтя с осъден, с осъдено дело?“ Но само мисълта, че ще срещне отново доволните очи на слугата си, го изтласка из безсилието, съвзе го.

— Никаква милост за Пазвантоглу! Това вече не е размирие, това е… — Преглътна думата.

Сякаш видя посланика на Людовик през последната им вечер: „Бунт, метеж, размирие… революция“ — спомни си сухите му думи. Дали Селим хан III не бе доживял най-страшното, което доживява някой владетел?

— Ние можем да се спазарим с главатари и аяни, оръдия на една сляпа стихия. Техният вилнеж е борба без бъдеще. Но този… Пазвантоглу знае къде отива, какво цели, по какъв път да го стигне. Никаква милост за Пазвантоглу! Щом има един човек, комуто хрумна да обедини безцелната борба на еничари и кърджалии, да я утрои с омразата на раята — такъв човек трябва да бъде премахнат веднага! Не ще се повтори такъв човек, за наше щастие: познавам османлиите. Няма скоро да се роди между тях втори, който мисли без предразсъдък!

„Дали?“ — смееха се над невежеството му очите на Юсуф.

Някогашният роб познаваше пък другата страна на огромната империя: каторга и оковани гребци по галерите, селяни от Кавказ, пребити на ангария, подкупени евнуси и арменски лихвари — Юсуф ага знаеше, че ако османлиите не умеят да мислят, туй иде съвсем отръки на робите им.

Именно робското тържество, което заплащаше десетилетия унижения, насилие и позор (десетилетия между султановите пейкове, в спалнята на старата Хадидже султан, дори онези отдавна забравени дни, когато едно черкезко селянче бе вързано, осрамотено от развеселени войници и после продадено на пазара в Батум), туй робско тържество го накара да премълчи пред Селим хан всичко, което знае един роб, но е скрито за господаря му.

— Поход ли ще наредиш, султанъм? — сякаш се стараеше да тласне Селим по-нататък в погрешния му път.

— Никакъв поход! Вкусих плода на имперските походи. Тук трябва друго: коварство, хитрост…

„На какво викаш коварство, позлатен затворнико? Ако го познаваш, би ли говорил пред мен? Би ли имал доверие в един-единствен човек, би ли избрал за довереник освободения роб на развратната си майка? Сега ще си спомниш някоя книга — с аршина на чужда земя ще премериш своята… А после ще ти е чудно, че си проиграл.“

— Още днес изпратете ферман във Видин: Селим хан признава Пазвантоглу за аян на Видинско! Трябва да го приспим, да спечелим време. И ми извикай шейх-ул исляма!

Юсуф ага излезе. Не бързаше. Всеки има в живота си по един голям час — дойде неговият. Били са нощи, през които черкезкият роб мечтаеше с наслада как някога ще види Селим хан (изтънчения, възвишен халиф, дето дълго бе обливал роба си с презрение) да се гърчи в нозете му с копринена връв на шията. Това бе измислила робската глава, не повече. Но по-страшно страдание приготви съдбата на Селим хан, по-насищаща мъст за Юсуф.

„Колко още има да се пържиш в маслото си!“ — мислеше злорадо, докато преминаваше Портата на щастието.

До вечерта фетвите бяха готови; шейх-ул ислямът и Селим хан работиха без почивка. Дали преди време поклонникът на Русо и Просвещението би повярвал, че ще дойде ден да повика за свой съюзник най-тъмното суеверие?

Съвсем рядко прибягваха султаните до фетва: отговор на мюсюлманския духовен глава по най-големите въпроси. Обикновено поминаваха и без благословията на шейх-ул исляма. Но станеше ли неудържимо, султанът се обръщаше със запитване към духовния глава: може ли това и това? Отговорът беше кратък: „Може!“ или „Не може!“ И всеки правоверен трябваше да се подчини: през устата на шейх-ул исляма издаваше позволение или забрана сам Пророкът.

Селим хан III бе изчерпал всички човешки средства (по-право, струваше му се, че ги е изчерпал: свършват ли се човешките средства?). Оставаха му господните.

Докато двамата с шейх-ул исляма съчиняваха тържествените фетви, Селим изведнъж сякаш се дръпна далеко. Спомни си: някога седяха тъй с Роберто Лоренцо…

„Общественият договор: само с взаимно съгласие на хората, с взаимното им доверие в името на всеобщо полезна цел, е изникнало обществото, държавата…“ Дали поне един в земята на султана бе съгласен със Селим хан? Цял живот бе се отвращавал от пиянското невежество на чичо си, но Абдул Хамид не прибягна до фетви като тези. Умря, без да призове Пророка на помощ.

— Нека пишем във фетвата, че Пазвантоглу е убивал открито хора, че е изтезавал раята, опустошавал градове и прочие. Какво ще кажеш, султанъм?

— Ти каквото кажеш, Роберто…

— Доктор Лоренцо сигурно те споменава, султанъм. Сбърка ме с него.

— Бих предпочел да не ме споменава — сепна се. — Не би ме споменал с добро.

— Разсипан си, затуй го казваш. Ти отрупа с милости чужденеца.

— Знаеш ли, Велизаде — Селим се изправи пред прозореца, — трябва да го призная, за да запазя последна капка уважение към себе си: аз обещах много повече, отколкото направих… И по-точно. По-точно и по-горчиво: аз обещавах едно, а направих друго.

— Султанъм, всеки на твоето място…

— Не! Не всеки. Защото не всеки е бил на мое място, за да сме уверени. Не всекиго е видяла на мястото ми историята, за да ми прости. Няма прошка за оня, който не е бил на своето място. Ето затуй не ща да ме споменава Лоренцо — едничък свидетел на владетеля, който исках да стана.

„Твърде красиво, за да бъде вярно — помисли шейх-ул ислямът. (Духовният занаят учи човека на неверие във възвишеното.) — А защо не, все пак? Защо отказваме тъкмо на султана правото да бъде истински злощастен?“

„Препис от свещена фетва: Разбойникът, известен с прозвището Осман Пазвантоглу, е главатар на дружина разбойници. С тяхна помощ той открито убива мирни хора, заплашва султановите поданици, опустошава села и градове и изтезава раята. Освен това той е отхвърлил подчинението си към султана и се е затворил с помагачите си в една от султановите крепости, откъдето враждува с мирното население. Позволява ли свещеният закон да се воюва срещу такива бунтовници с топове, пушки и друго оръжие?

Отговор: може!

Втора: Позволява ли свещеният закон да бъдат наказани със смърт онези, които, подведени от Осман Пазвантоглу, са се одързостили да вдигнат глава срещу султана?

Отговор: може!

Трета: Ако онези, които вземат участие в борбата срещу Осман Пазвантоглу, биха го победили, ще се считат ли те победители за вярата, а тези, които паднат в такива боеве, ще бъдат ли счетени загинали за вярата?

Отговор: може!

Четвърта: Позволява ли свещеният закон, щото заловените живи в такива боеве съучастници на Осман Пазвантоглу, или пък самият той, да бъдат открито и веднага осъдени и убити?

Отговор: може!“

— Учила си ме да не крия нищо от тебе, майко. Трябва да чуеш и това.

Осман ѝ подаде свитъка. Следеше лицето ѝ, докато тя четеше, опрял лакти на трапезата. Виждаше я как се преструва, че продължава да чете, за да отложи мига, в който очите им ще се срещнат. И все пак свитъкът не затрепера между пръстите ѝ. „Един като нея да имаше сред хората ми, бих спал спокойно“ — рече си.

— Как ти се чини? — попита тя, все едно че ставаше дума за виното или пилафа.

— А на тебе?

Пазвантоглу вдигна рамене с онзи израз на студена досада, който тя откриваше все по-често у него.

— Всъщност — почна той — цялата тази история доказва колко слаб се чувствува Селим хан. Как не забелязва, че губи опора? Не успя като приятел на опасните новости — нима ще заложи пак на суеверието?

— Нещо недоразбирам: нали завчера е излязъл ферманът да бъдеш признат за аян на Видинско?

— Едното не пречи на другото. Ферманът е от султаново име, а фетвите са издадени от шейх-ул исляма. Ще рече, Портата е отстъпила пред молбата на видинлии, признала е избраника им. Но духовният глава не е могъл да си затвори очите за страшната ми вина и призовава всички правоверни на борба с Пазвантоглу.

— Не го казвай така безразлично! — изтърва се страхът ѝ.

— Защо не? Тъкмо така си е: всеки правоверен, който би заклал Пазвантоглу, ще получи място в рая като мъченик за вярата — такава е целта на този парцал.

— Какво мислиш да правиш?

Говореха шепнешком — нищо не измъчваше напоследък Фатма хатун, както непрекъснатият, сподавен, мръсен, заговорнически съсък в къщата ѝ. Вече никога не бяха сами с Осман — на чардака се разстъпваха двама еничари, сменяха се по три пъти дневно; един стоеше в тесния ходник между селямлъка и харема ѝ; десетина утъпкваха градината и още кой знае колко обикаляха покрай дувара отвън. Сам Осман нареждаше кой кого да смени — всеки ден различно, — за да не успеело предателство.

Бе го виждала в мигове, когато избира следващите си вардияни: глух за всичко, той сякаш прехвърляше през ум имената на доверените си еничари, оглеждаше всекиго поотделно, спираше на най-случайните. „Само онова, което е неочаквано за мене, ще бъде неочаквано и за врага ми — каза ѝ веднъж. — Искам да си представя себе си като своя убиец. За да предвидя по-точно стъпките му.“

Имаше ли по-страшен жребий от този: да живееш в кожата на собствения си убиец? Вече почти месец Фатма осъмваше във вече не своята къща, дебната, подслушвана от десетки очи и уши. Някога бе упреквала Омер, че не стори нищо, за да се опази. Може би е бил прав Омер: мъчително и страшно бе да живееш на всяка цена.

— Ще подсиля още стражата — отговаряше на въпроса ѝ Осман. — Съвсем ще престана да излизам из града; навсякъде би се намерил един, съблазнен с обещания за задгробно блаженство. Първия, у когото уловя сянка от измяна, ще обеся на мегдана! А всеки, който служи на Пазвантоглу, от днес трябва да получава двойно, поне двойно!

— Мислиш ли, че човек може да издържи дълго така? — Беше ѝ страшно да го слуша.

— Не. Зная, че не може. Или ще смогнат да ме очистят, или ще ми щукне умът. Но часът е сгоден. Половината размирници мирясаха, колкото да подкопаят докрай властта на Портата, другата половина са решени на бой, по-отчаян отвсякога. Един още напън, и Румелия ще се отцепи цяла. Диванът ме сочи открито като първия си враг, излишно става да играя двойна игра. До края на годината всички несмирени главатари трябва да бъдат мои.

„Вече и не говори като здрав човек — растеше тревогата на Фатма хатун. — Говори като болен от неизлечима болест, който се сили да изпревари смъртта си. И всеки ден — колко бързо! — всеки ден е по-зле.“

Ранните знаци на тази болест майката откри още при Османовото тържество. Едва го не носеха на ръце хората, пияни от обещанията на новия господар. А той изкачи стълбите, шмугна се в селямлъка. Пропусна след себе си само Бекир ага. „Очисти двора! — нареди му. — Остави само петдесетина наши! Да няма кьоше из градината и улицата, което да не е под очите им! От тази нощ ще спиш при мен!“

При него… При Осман, който не пропусна и жена си (за вдовицата Юмихан се ожени още през лятото, но я остави да живее в чифлика ѝ, в Мусоман) до къщи. Фатма тогаз се зарадва на решението му; така продължаваше да се усеща господарка. Уплаши се само когато един ден му спомена какво е чула от слугите: Юмихан чакала дете.

— Защо не ми обади, че ще имаш дете? — укори го.

— Аз ли? — присви очи Осман. — Тя ще има дете.

— Нима… нима не си се събирал с нея?

— И да съм, какво от това? Кой може да ме…

— Срамно е! Всеки мъж има причини да се съмнява. Божа работа. Защо тъкмо ти се намери най-умният, най-прозорлив?

Доболя я за жената, която едва познаваше.

— Всеки за себе си. А на мен… не ми трябва син.

— Мълчи! Ще те чуе аллах!

Фатма забрави, че сама не вярваше в божата сила, тъй чудовищни ѝ се сториха думите му. Не си спомняше някога да е извикала по сина си.

— Не викай! — с молба рече Осман. (Не бе ли тя едничкият човек, когото още не подозираше в измяна?) — Помисли си: защо ми е син? За да зная, че до мен расте някой, който бърза да наследи властта ми? Някой, когото ще се стараят да впримчат всички заговори, когото ще се мъчат да купят всичките ми врагове? Из път като моя човек трябва да бъде сам — това съм преглътнал отдавна. Но нямам сила да дебна и сина си, то вече би било твърде много. Дори за мен.

— Нима ще го отречеш? За името си не помисли ли? Как би изглеждал един господар на Румелия, който признава, че ханъмата му спи с чужди мъже?

— Защо ще го отричам? Просто ще бъде държан настрана. За да мога да обявя всеки миг, че никога не съм го признавал за свой, а само не съм бързал да обявя позора си.

„И това ще трябва да понеса — бе плакала отпосле скрито Фатма. — Ще доживея без внуци, затворена със син, който бавно полудява. Не, Осман е с ума си! Само туй очакване на нов удар, само то не му дава мира. Ще мине… Трябва да мине!“

Наистина взе да ѝ се струва, че минава. Силеше се да привикне към изпълнената с войници къща; опита да се върне към книгите си и мъдрото разбиране на света. Но без да си дава сметка, Фатма хатун вече търсеше нещо в тях: примери за велики мъже, които недоверието не бе смазало. Намираше ги: великият Александър… „А не е ли загинал от отрова Александър? Няма ли право Осман в безкрайната си подозрителност?“

Всичко бе започнало много преди да забележи първите му пристъпи Фатма хатун.

Беше след убийството на Омер Пазвантоглу. Когато научи за смъртта на баща си, Осман се криеше у вуйчо си, Халил Халифе. Близките се опитваха да му спестят част от истината, говореха мъгливо за последните мигове на Омер. Но острото ухо на сина все пак долови две думи: „в гърба“…

Нощите, които прекара, сврян в харемлъка на вуйчовата си къща, един сън, а може би и полубудно видение, преследваше сина на убития: виждаше как баща му изкачва стъпалата на конака, изправен, та изпъчен, както му беше обичай, с ръка върху дръжката на ножа. Омер върви срещу врага си, не го изпуска из очи, събрал цялата своя дързост, за да предотврати удара, който очаква.

Но ударът идва не откъдето го е чакал Омер. Тихо-тихо някой застава зад него. Осман като че ли вижда — ясно до болка, до вик — широкия, доверчив открит гръб на баща си в снежнобяла риза; вижда как онзи някой изтегля камата, дори не замахва със сила, защото не е и нужно — цялото внимание на жертвата е насочено напред, — и след още миг от камата остава само дръжката, щръкнала из широкия, доверчив гръб на баща му, а по ризата се разлива алено петно. Три нощи… Винаги същото, същата мисъл; Осман — оставен сам на тази мисъл, натрапчивите срещи със смъртни сенки в харемлъка.

Когато излезе оттам, за да се сбогува с майка си, и потегли към Маджарско (един верен султанов войник нямаше нищо общо с делото и смъртта на Омер Пазвантоглу), Осман вече знаеше, че е осъден. Че носи в кръвта си онази капка бавна отрова, която полека ще го подяде цял.

Ако веднага след туй би уловил планината, за да се събере с разбойници и убийци, би оздравял. Понеже би се чувствувал между такива като него самия — отритнатите от султановия ред, които нищо не биха спечелили от убийството на един султанов враг. Но по-нататъшният успех на Осман (успехът винаги успехът!) искаше друго: — да прескочи на отвъдната страна и стори всичко, за да бъде броен за свой от враговете на Пазвантоглу.

„На всяка цена“… Това бяха последните му думи към Фатма хатун през онази нощ. Цената наистина бе невиждано висока.

Безконечни нощи, докато войската спеше под шатрите си, докато спеше сам сераскерът, когото очакваше в Стамбул вероятна казън (но все пак — не сигурна; тая частица надежда даваше на сераскера спокойствие колкото за сън), един еничар с усилие гонеше съня от клепачите си. Осман дори не смееше да се обърне на ребро в постелята — лежеше, притиснал гръб о земята, с ръка върху пищова, слухтеше, взираше се. Чакаше някой измежду хилядите наоколо — приятели или врагове, и по-скоро приятел, отколкото враг — да спечели милост, пари и сан чрез убийството на един Пазвантоглу.

Но него, Осман Пазвантоглу, никой нямаше да удари изотзад, никога Осмаш нямаше да застане доверчиво с гръб към човек. През всеки миг на деня и нощта, на дългите години, които му предстояха, той щеше да стои само с лице към всичко и всички.

Ако Фатма хатун би знаяла това, едва ли би мислила, че син ѝ ще оздравее.

Нямаше да оздравее Осман Пазвантоглу. Капката отрова разяждаше все повече кръвта му. А най-страшното бе това, че сам си даваше сметка за хода и края на своята болест.

Трапезата стоеше непобутната. Фатма и синът ѝ загубиха охота.

— Нищо не променя този лист — обади се майката. — В твоите сметки от сами начало влизаше смъртната омраза на Селим хан. Нищо не се е променило… Яж!

Осман вдигна глава, погледна я така, както не беше се случвало дълги години — когато в Кирза бошначетата го гонеха из играта си с присмех: „На изпъдения еничар синчето!“ Тогава той влиташе запъхтян в одаята, свиваше се до Фатма. „Заварди ме от тях! — като че говореше погледът му. — Отърви ме от всичко, което ме боли!“

Тя почувствува сега как цялата ѝ грижливо изградена мъдрост се стапя, отстъпва пред нещо непреодолимо просто: майчината милост. Фатма вече не преценяваше И отсъждаше — цялата тя се превърна в една воля: да го спаси, да поеме върху си непосилната тежест, която го мореше.

— Какво има? — От месеци не беше го разпитвала.

— Искам да те помоля за нещо, майко. — Очите му молеха повече от думите. — Накарай Исмет да вкуси яденето преди нас!

— Не мисли за това, не мисли, сине! Исмет те е носил на ръце, повече от баща ти е Исмет.

— Зная. Моля ти се, майко, накарай го! Трябва да ям.

Сложи ръка върху рамото му, а той не се дръпна, остана тъй, подпрял чело на ръка, признал докрай поражението си. Докато се стресна:

— Не! Не ти!

Фатма с мъка преглъщаше залците — от всеки сахан по лъжица, — стегнало се беше гърлото ѝ. Като че се освести, посегна и той.

— Чакай! — спря го Фатма. — Потрай малко. Нека бъдеш сигурен. Трябва да ти се услади, съвсем си се съсипал.

Почна да го заглавиква, сякаш дете. Заговори за последните новини от Белград, за слуховете, които идваха от разни краища на Подунавето. Все едно че вещ свирец нагласяше изпънатите до скъсване струни на саза си, за да зазвънят стройно. И така, между шепота ѝ, Осман отличи няколко думи, изречени по-другояче:

— От утре ще ти готвя аз. Омръзна ми да седя с книгите си в харемлъка.

Предполагал ли е някога, че две-три думи ще му се сторят нечувано скъп подарък: правото на всяка божа твар да яде без страх.

— Благодаря ти, майко!

VII

Жеравна пламна привечер. Мъжете по табията на Ветрила видяха как ниското сиво небе изведнъж почервеня тъкмо над Жеравна, сетне зад хълма светна ярко зарево, полека го премрежи облак дим. Вече не се чуваха гърмежи — навярно боят беше стихнал и хаирсъзите пушкаха из дворове и къщя. На Ветрила не стигаше ни писък, ни плач — оттам до Жеравна е час път.

Мъжете слухтяха. От вчера чакаха това и ей на, дойде. Вчера по обяд стражата от връх Града донесе новината. Калфата бе по туй време стража, той дотича до село.

— Идат! — викаше из улиците, упътен към къщата на Божил. А там продължи: — Както си стоях на стражницата, гледам: отдолу вървят конници… Вярвай, Божил чорбаджи, не е от страха ми — може и две хиляди да бяха.

— Ти две хиляди конници виждал ли си някога? — натъртено попита Божил.

— Татък са, казвам ти. Не се чу гърмеж, тихо яхаха. И не бързо, разбиват пъртина.

— Друго?

— Друго нямаше за гледане. До портата на дервента навярно им остава пол саат път, не повече. Санким, дорде дойда аз…

— На портата те няма да дойдат — отряза Божил. — Щом са ударили през полето, научили са, майка им, че през дервента не може. Ще рече, мислят да ударят Котел през Ветрила, а на пътя им лежи Жеравна.

— Жеравна, и тя има шарампол от онази страна.

— Видях го шарампола им (разбира се, че за Божил чорбаджи има един свестен шарампол на света: котленския). — Няма да ги отърве.

Както всеки човек, котленци почувствуваха тайна радост, дето ще изпати ближният им и с това ще им се даде време за отпор. После, засрамени от тази радост, обадиха се някои:

— Нека отделим хора да помогнат на жеравненския шарампол!

— Стотина мъже да даде Котел…

— … че и джепане.

— Нема да даваме мъже за Жеравна — прекъсна ги Божил. — Каква полза? Жеравна не ще се удържи, виках им аз, че с малко масраф тази не става. Всеки да си варди селото! — И засрамен от хлада на думите си, добави: — Ще приберем всички бежанци от Жеравна, зер другаде къде ще бягат, дано са се сетили да отпратят женоря и деца насам.

След това нещата потекоха като подредени: Божил подкара половин Котел към Ветрила с мотики и казми — да рият нови ровове пред шарампола; за коня няма по-лошо от три-четири реда ров в тая зима. Другата половина Божил накара да отнесат много джепане, завивки и храна на табиите по Ветрила. Един господ знае колко ще трябва да седят там мъжете, какъв зор ще видят.

До вечерта стръмният, висок баир чернееше от хора: омотано в кюркове, с дебели пет пръста навуща, към Ветрила пъплеше всичко живо. Горският път заприлича на царски друм.

Горе, на Ветрила, жените пластяха черги и кожуси, зад шарампола редяха бохчи с хляб и сланина, окачаха по талпите торби джепане, мушамени, да не ги пропие влагата. На шарампола бяха опрени пушките — мале мила, колко много пушки имали котленци!

Божил с повечето мъже беше оттатък шарампола, на равното било, вододел между Жеравна и Котел. Котленци копаеха с мъка дълги ровове — земята беше, речи го, замръзнала, та едва поддаваше. На всеки половин час трябваше да се сменят копачите.

Това първо следпладне, вчерашното, съгледвачи, пръснати напред в гората, по едно време извикаха, че към Ветрила идвали бежанци. Който можа, изскочи оттатък, а който не — прилепи очи о цепките.

Навдигна се глъч. Довлеклите се с хиляди мъки до върха жеравненци — повече жени и деца — пъшкаха и се вайкаха; човек не успяваше да разбере дума от уплашения им плач. Вдигаха врява и котленци. „Какво било?… Кой?… Взели ли вече Жеравна?“

Мина време, докато узнаят, че тия бежанци, първите, излезли из Жеравна щом тяхната стража дала тревога.

Ама в суматохата всеки беше забравил по нещо и някого в село, та сега писъците бяха затуй.

Божил, като ги надвика, нареди да се смъкнат в Котел — нямаха работа на табията пощурели от страх жени.

— Така! — чу се след малко доволният му глас. Бяха завършени рововете. — Сега вече се прибирайте зад шарампола, друга работа не остана… Чакай… Тихо там!

Заслушаха се: откъм Жеравна все по-гъсто се гърмеше, голям бой падаше пред Жеравна! „Има си хас да са я вземали вече!“ — рекоха някои на себе си. И сякаш в отговор гората захленчи с много човешки гласове.

— Стой там! — кресна Божил. — Ще гърмим!

Бе вперил очи в тъмнината като вълк; де да знаеш кой иде в нощта към Ветрила.

— Свои сме! — проплака женски глас.

— Излезте на видело!

Върху голия вододел изпъплиха изпод клоните сенки, струпаха се. Истина, бяха пак жеравненци, но този път — мнозина.

— Карай бързо през шарампола, че ще вдигаме моста!

Види се, Божил викаше „мост“ на две-три дъски, опрени върху колците.

Похлипвайки от страх и умора, по този мост се затътрузиха бежанците. Добри беше отвътре табията; поемаше дребните деца, които му подаваха от върха на моста — пускаха ги в ръцете му като вързопи, а той усещаше през препасаните кожухчета потна детска топлина. Уж траеха, дорде ги отнесе върху рогозките, а усетеха ли се на завет, писваха като курдисани.

— Мълчи, мълчи! Сега и майка ти ще дойде, ей, иде! — бързаше да ги усмири, ама го не чуваха.

Добри тъпчеше между моста и табията, а подире му пъплеха, уловили го за джубето или ръкава, струваше му се, двеста дечурлига. Потен от зор, Добри поемаше и пренасяше все нови, докато (тъкмо бе уловил някакво съвсем дребно, а то блъскаше и риташе тъмнината, пък улучваше гърдите му) долови през шарампола: „… Кара Фейзи!“

Тъй и замръзна с малкото на ръце. Не чуваше как една жена, току слязла от табията, вика до пресипнало:

— Мойто къде го бе? Кой пое мойто?

„Кара Фейзи! С него ли ще опита силите си Котел?“

Някаква жена изтегли пеленачето из ръцете на Добри:

— Глух ли си бе? Стоиш като пън, пощурях да го търся!

Сега през шарампола преминаваха котленци, копачите. Последен застана върху дъсчения мост Божил, огледа поляната: дълбоко се чернееха в изгазения сняг рововете, пряко билото шареха десетки едри сенки — добитък. Някои бяха побягнали из Жеравна заедно с добитъка си, а нямаше как да го прекарат през шарампола, та си остана отвъд.

Божил изтегли оттатъшните дъски, хвърли ги до табията.

— Туйто! — каза. — Няма вече мост. Готово! Сега нека дойдат.

А на Добри не излизаше из ума страшното име. Защо никой тук не го повтори след жеравненци? Толкоз ли вече нямаха страх хората, или не щяха да споменават дявола?

— Вярно ли е, че под Жеравна бил сам Кара Фейзи? — попита наслуки Добри.

— Аха. Какво, като бил Кара Фейзи?

— Какво, като е Кара Фейзи? — Божил го дочу. — Трябваше да си знаем, че той ще е. Кой друг води две хиляди саби?

— Страшно, божичко мили, страшно! — проплака отново една бежанка. — Почерня полето под Жеравна, кон до кон, викам ви. И гърмят, хаирсъзите, не спират да мигнеш! Как се измъкнахме живи, божичко, сами не помним!

— Ти да беше слязла в село — нареди я наместо отговор Божил. — Някой ще ти помогне, върви!

И жената послушно се закриви по върлата пътека.

— Какво се омърлушихте, сякаш мокри кокошки? — подвикна Божил на мъжете. — Да не мислите, че по-малък от Кара Фейзи ще тръгне за Котел? Та ние всичкото така го и темелихме: като за Кара Фейзи.

Това беше снощи. На табията останаха за през нощта петдесетина наши, а Божил тръгна да разстави други покрай шарампола към реката, на вратите и отвъд дърветата, по склона на Юрушкия връх. Нареди кой къде да палне огън, ако още нощес, не дай боже, ударят Карафейзиевите, та от село да пристигнат всички останали мъже.

Щом Божил с още петдесетина потегли от табията, на Ветрила веднага стана тихо. Двамина котленци се омотаха в халища, други им помогнаха да се качат на стражницата: от нея се виждаше хубаво пред шарампола, чак до края на откритото било. Останалите се изтъркаляха в рова на табията, върху рогозки и черги, метнаха през глава кожуси и току захъркаха.

Добри нареди до себе си на рогозката двата пищова, които му дадоха днес (за първи път улавяше оръжие), подложи под глава мушамена торба с фишеци, усука се в кожуха. Речи го, само очите му бяха открити. В тъмното гледаше как равномерно се повдигат и отпускат многото рунтави купчини — мъжете си спяха.

Умората на днешния ден отпускаше мишците му, изтриваше страха, та Добри си помисли за големия главатар, както сега навярно мислеше Божил: „И него е майка раждала.“

„Кой ли дявол те докара на Ветрила, Добри? — рече си вече в просъница. — Негли можеше вече да си в Арбанаси, при поп Стойко. Книжки да преписвате… Книжки! — засмя се на себе си и погали буза о кожуха, също като сънливо дете. — Ако да не беше онази книжка, дали щях да дочакам Кара Фейзи на табията.“

По някое време Добри се проборави; събудиха го много гласове. Озърна се: някои от мъжете само бяха се обърнали на друга страна, а други седнаха, загребаха шепа сняг и я разтриха върху лицата си — да се събудят съвсем.

Още не бе съмнало; небето и заснежената земя бяха една боя — сива, прошарена от черното на дървета и канари.

— Какво стана бе? — изръмжа някой изпод кожуха. — Нови бежанци ли?

— Нови. Кара Фейзи взел Жеравна.

Чудно, вчера на Ветрила се вдигна суматоха до бога от тия, които бягаха само пред името на големия главатар, а сега хората, преживели края на Жеравна, си мълчаха; дори не можеше да се отгатне дали бяха двама, или двеста. Навярно бяха претръпнали.

Ще трябва пак да пуснем дъските над шарампола, да приберем и тия там. Завалии!

И отново през шарампола потече тънка струя бежанци.

Претръпнали ли? Няма такова лице претръпналият. Добри си спомни заранта след разсипията на Конаре — сестра си, Стоян и Маринчо — те тогава бяха претръпнали. А тия мълчаха не примирено; сякаш самият страх беше се ококорил през очите им. Немигащи и невиждащи очи върху сивозелени лица, под разпилени като сухо сено коси. По един на десетмина носеше кюрк, повечето бяха по аби и сукмани — ужасът бе прогонил жеравненци разсъблечени в зимната нощ.

И чак когато зинаха да поемат дъх (сякаш дотук бяха стигнали, без да дишат), заедно със солука из гърлото им се откърти глас: хленч ли, хрип, или стон. Докато една жена се срина подкосена, писна и заприпява:

— Миле… Миле, майка… Как ще те майка забрави!…

Много пъти бе чувал Добри все същите думи, майчиния припев по задушници; защо тъкмо тази предзаран разбра цялата големина на мъката по близък. Неудържимо бликна у него тя — притискана дълги месеци, отпъждана насила, — връщаше се сто пъти увеличена, парещо остра.

Вече десетки гласове пълнеха дрезгавината, но Добри ги чуваше като един: някакво страшно обвинение срещу въртопа, задавил безброй мирни хора.

— … пусни ме, ти думам! — бъхтеше се о шарампола млада жена, рошава и оцъклена като чумата. — Дотук щом ги не застигнахме, не са побягнали!… Съсекли са ги… Мале!

Мъжът ѝ — по една риза — напусто се мъчеше да отвърне жена си, тя не го чуваше, нареждаше пресипнало все това:

— Не са се отървали!… Чедо… кръвта ти изпиха катилите.

— С тия очи видях — сякаш на себе си говореше един старец, а раменете му потръпваха като в треска, — пекоха го жив… За алтъните, къде бил скрил алтъните.

— Кого? — совна се към него друга. — Кого пекли?

— Зетя… Хаджи Тодор. Ние в плевнята бяхме… Чух… Него от тавана смъкнаха, нарочно не иска при нас да се скрие… да не изпатим всинца…

Двете момичета до него плачеха тихичко, тихо, и благодарно, с някаква сладост в мъката — бяха се спасили, изплакваха си само страха.

— За Нено Джелеп не е ли чувал кой да е?

— Долният край най изпати…

— … мъртва да я бях видяла, нямаше тая мъка да бъде…

— Тате… батко… Цоне…

Имена изпадаха между писъка и сълзите, имена на мъртви или отвлечени. Котленци се щураха между бежанците, сякаш с грижата за тях се мъчеха да изкупят греха си, че са читави. След време, когато от село се качи нова стража, бежанците слязоха в Котел с нощесната.

Последните бежанци. Оттук нататък из Жеравна не дойде жива душа. А привечер — втората привечер — мъжете на табията видяха как почервеняват облаците над Жеравна. Както се каза, чакаха го. И знаеха, че утре, вдругиден иде техният ред.

„Трябва да ги върнем, та ако ще, какво ще да е!“ — за стотен, път заключаваше Божил чорбаджи. И тази заран прехвърляше през ум все това: дали онези ще изскочат на Ветрила, или ще опитат по реката.

На табиите нови вести нямаше; от пет дни жив човек не беше се явил от Жеравна.

— Що стана с писмото до османпазарския кадия? — попита някой. — Нели хаджи Власи викаше да сте пишели да искаме войска.

— Разкандардисахме го. Каква ти войска бе? Първо, няма вече войска; сетне, ако съберат бюлюк-два и ни ги пратят, за едната беля ще е. Зарежи!

— Тинко търчи насам! — стресна ги стражата.

Тинко беше изпратен съгледвач към Жеравна, из гората.

— Е — изправи се рязко Божил, — това ще да е! Стягайте се и нека помага бог!

Изкатери се на страшницата: Тинко, сестриникът му, вече пресичаше вододела, идеше насам.

— Кара Фейзи! — издума само момчето, пребеляло. — Видях ги из баира, дето чупи склонът. Отведнъж изникнаха, сякаш ги изригна земята… Все на коне. А на сив кон отпреде им — главатарят.

Божил скочи между мъжете.

— Хубаво е, че идат оттук, тъй ги чакахме. И време има, цял час още. На всеки мазгал ще легнат по двама: единият ще гърми, другият ще пълни пушките. Трябва да гърмим до съдиране, и оръжието ни е много, и джепането няма да спастряме. От Ветрила сигурно ще се оставят до вечерта. Сетне ще опитат без гюрултия да се прехвърлят другаде — към реката ли, ще видим. Веднага ще изкараме още хора там. Петдесетина, най-младите, ще ни бъдат гончии до Котел, до вратите, по другите табии…

Още докато Божил говореше, мъжете се нагласиха; залепнаха зад мазгалите, подредиха на черджета фишеци и пунгии барут, рязан куршум, пищови. Лежаха мълчешката — над Ветрила надвисна напрегната, задъхана тишина.

Сега вече млъкна и Божил. Огледа се нашироко: вляво, ако стоиш с лице към табията, стърчеше над всички околни върхове Града — някогашна крепост на българските царе. Отвъд него падаше като стена към реката склон, а насам върхът преминаваше в острия ръб на Ветрила, доизострен от оградата. Далеко вдясно се издигаше Разбойна, цяла в гъста гора. Як пръстен от върхове и гребени, пресечени от боаза с вратите. Оттатък тях започваше друга отвесна стръмнина — канари, които не свършваха чак до Юрушки връх.

— Хайвани трябва да сме, та да изтървем такава твърдина! — каза Божил.

Никой не отвърна, но си личеше, че никой и не се брои за хайванин.

Макар че не гърмеше, а само пълнеше пушките на Ковача, Добри не отлепи око от цепката на шарампола. Билото беше все още пусто. Вчерашният сняг бе засипал рововете, та цялата поляна белееше, изравнена от преспи.

— Чорбаджилар! — процепи тишината плачлив глас. — Не гърмете! Хабер ви нося от Кара Фейзи!

Отсреща изплува над снега първо глава, после и цял човек. Не бе! Циганин. Нищо че отстоеше на петдесетина крачки, познаха го: Яшар, решетарят, от Жеравна.

— Вземете ги на нишан, ама не стреляйте! — заповяда Божил.

Петдесетина цеви внимателно уловиха циганина.

— Чорбаджилар — крачеше към шарампола Яшар. — Кара Фейзи ви праща вест: не ще има зян за Котел! Двеста кесии грошове му пригответе, петдесет коня и повечко кюркове, друго не иска.

— Двайсет! — викна Божил. — Двайсет кесии ни струва джепането, дето ще го изгърмим по хаирсъзите му. Повече нямаме сметка да платим, чиста загуба ще е!

— Мълчи, Божил чорбаджи! — сниши глас циганинът. — Не събуждай дявола! Не двеста кесии, пул няма да остане в Котел, ако го претръска Кара Фейзи. Гледаш ли Жеравна? Беше Жеравна! Не става пазарлък с Кара Фейзи, той знае на всяко село цената.

— Тебе ли прати Кара Фейзи да говориш с котленци бе, пезевенк! Котел ти е това, не е Градец с циганите-решетари! Тук за глашатай трябваше да изпрати най-първия от дружината си, темане да стори!

Божил крещеше из все гърло. За първи път излизаше на бой, мамка му, а откъде знаеше, че най-важното преди боя е да нагорещиш войската си, да ѝ изтървеш бесовете? Попържни се изсипаха като из чувал върху циганина, псуваше чак Добрито, бачковският послушник.

Щом отприщи хората си, Божил даде знак на най-близките: „Гръмни!“

Яшар се гътна на десет разкрача от шарампола. На котленци и през ум не мина, че какво им е крив Яшар, че преди седмица са купили от него решето и са му дали кърпа сухи сливи за циганчетата. Докато видиш, очите им кръвясаха, сякаш и отсам шарампола вече лежаха не джелепи и занаятчии, ами изпечени хаирсъзи.

След дружния гърмеж на десетина шишанета стана тихо само за миг. След това (всекиму се струваше насън всичко след това нататък) на билото изникна черна стена, която вървеше срещу им, без да спира и се огъва. Едно място всред нея светлееше: сивият жребец.

— Давай! Давай и не чакай! — ревеше вън от себе си Божил.

Ама никой не го дочака да викне, гърмежите се сляха в замайващ трясък, утрояван от канарите, като че не хора, а бързи чаркове празнеха пушките, подаваха ги назад, поемаха ги и пак опразваха, докато други чаркове ги чистеха и пълнеха, и така до безкрай.

Тъмната стена не поддаде пред гърмежа, макар да се виждаше как се свличат или залитат коне. Гърмяха и Карафейзиевите, но никой не можеше да ги чуе, нито усети, кърджалийските куршуми засядаха в талпите.

— Стреляй, стреляй! — повтаряше дрезгаво Божил и залягаше ту на този, ту на онзи мазгал.

През всеки мяркаше също: хаирсъзите доближаваха. Виждаше се как гърмят с пищови; от кон с шишане е мъчно. „Сега… сега“ — дебнеше ги Божил: той помнеше откъде почват хендеците.

И ето, затъна първият кон, до него — втори, пети… Сивият жребец овреме се усети, прескочи хендека. Главатарят сега стоеше най-отпред, с изваден пищов.

— По него! Фейзията мерете! — викаше вече в ушите на хората си Божил.

Наоколо вреше като в пъклото. Колкото и да се издържаха на шарампола, котленци сякаш се стъписаха пред тъмната паплач насреща, която се препъваше, падаше, задръстваше Ветрила с леш и извираше, извираше, отново: „Ами ако прииждат така безкрай — помисли Добри, — прииждат безчет, та най-сетне направят купища леш, по-високи от шарампола?… И по тия купища се качи Кара Фейзи, каква ще бъде тогава мъстта му!…“

Не можеше да откъсне очи от сивия жребец и ездача отгоре му: „Дали наистина не го лови куршум?“

През мазгала Добри забеляза как главатарят нещо заповяда, как половината катили отведоха конете на другата половина, а ония потънаха в хендеците.

— Те това е, и за тях изкопахме табия! — смешно учудено изгледа Добри Ковача.

Първият огън бе преминал, котленци вече гърмяха по-рядко, ама на месо. Щом на поляната се подадеше фес или калпак, „пат-пат“ — трясваха десетина шишанета.

Бог знае колко време трая тя — всеки си гледаше работата, а на табията стана някак делнично. Вече се сетиха и за ранените, по някой залутан куршум бе улучил цепката между две талпи, беше парнал тоя-оня. По задник, по задник, надолу се засвличаха пет-шестима котленци, а Тинко трябваше да го носят, беше улучен в корема.

„Пат-пат!“ — тряскаха отсечено пушките отсам и оттатък. Гърбом към шарампола, Добри сръчно пропъхваше шиша в цевите, туряше нов фишек, парче куршум, затъкваше шишането, подаваше го, без да гледа. Пръстите на Ковача го поемаха и Добри неволно чакаше следващото: „пат!“ Докато един от тези много пъти усети, че отпуска шишането в някаква страшна празнота.

Ковача лежеше все така, със залепнало о талпите чело. Тежък се стори на Добри, когато понечи да го обърне по гръб. Претърколи го, надвеси се над него, Ковача го загледа с внимателно присвити очи. Сякаш още се мереше.

Не свари да извика (викът му бе заседнал надълбоко, та не излизаше), над двама им застана Божил.

— Отнесете го долу! — заповяда.

А на Добри се счини, че Ковача е заемал много място на табията, сега около конареца се отвори цял мегдан.

— Знаеш ли да се мериш?

— Зная — излъга.

— Христо! — извика Божил едно момче. — Ела да пълниш шишането на Добри.

Гърмежите си вървяха, както преди, повечето мъже и не бяха забелязали, че двамина извличат Ковача. Съгледвачите обадиха, че от Града се виждало: хаирсъзите върнали всички коне в Жеравна, из рововете и гората оставили около двеста катили, другите с главатаря също слезли отвъд.

— Вие си гърмете! — нареди Божил. — Ама тук вече няма страшно. Кара Фейзи е зарязал Ветрила. Ще го видим накъде ще избие.

Пушкаха и пушкаха, а над Ветрила бързо падаше здрач. Колко ти е един зимен ден!

— Тая нефела! — върна Добри пълното шишане на момчето. — Фишекът ти не е бил сух, не лови.

И момчето му подаде друга пушка. „Ех, изтървах оня, дето пропълзя вдясно! — ядоса се на себе си Добри. — Както сам беше ми се нанизал на пушката, щях да го светна, че да не стане!“

Само преди дни, ако му речаха, че с такава стръв ще пожелае нечия смърт, не би повярвал Добри, боголюбивият послушник. „Та туй не е човек — оправда се разсеяно. (Онзи в хендека пак нещо шавна и прикова цялото му внимание.) — Гад е туй, дето само мърси земята! Онези, що са седели в калето на Града, мигар без кръв са опазили царщината ни?“

Тъмният гръб от рова отново се надигна, хаирсъзите станаха по-сърцати в тъмното. Добри се премери сякаш с очите на Ковача. Присвити, студени, зли: „пат!“ Видя как онзи отметна високо ръце и се изправи, преди да се стовари върху снега.

„Убих го! Наистина го убих!“ — Такава чиста, ярка радост Добри не бе почувствувал дори през заранта, в която най-сетне разлисти книжката на Паисий.

VIII

Имаше едни десетина дни — след първия бой на Ветрила, — когато котленци си викаха, че няма да им се размине разсипията. Като че ли големият главатар беше се зарекъл да не остави Котел читав. Вечер замръкваше с хората си пред вратите на дервента, правеше пукотевица около час-два, на заранта отново хвърляше хаирсъзите си срещу шарампола по Ветрила, а към пладне съгледвачите донасяха, че върлеел под гората на Разбойна. Какъв бяс бе подгонил Кара Фейзи из тази зима по полета и гори? Малко ли недоопоскани села трепереха само пред името му, малко ли градове откупуваха мира си с дисаги грошове? Защо беше се закучил тъкмо пред Котел?

Него остави, занаятът му е такъв, ами колко препатиха котленци през тази седмица! По три пъти на ден Божил разпращаше бюлюци мъже към Разбойна или прохода, после ги прибираше и после — извеждаше наново. Човек не оставаше; в село — само дребосък и бабички — всичко се оправяше с натоварени коне и джепане, с хляба и с ранените. А на Божил откъде се взе душа през тези дни! Наистина съвсем беше се стопил чорбаджията, не го ловеше сън; шареше из котловината между върховете като из двора си.

Вярно, закучи се главатарят да не остави Котел читав, ама и Божил като че стори облог да го не пропусне. Инак Кара Фейзи може вече и на пазарлък да склонеше, а що са сто кесии грошове за Котел? Но на българския инат само пък български инат му излиза насреща; шоп бил Фейзи, Божил пък беше балканджия.

„Ха сега де!“ — сякаш си повтаряше Божил всеки път, когато се счепкваха на някоя табия или на вратите с главатаря и след много пукотевица кърджалиите се ометяха. „Ха сега де!! На̀ ти!“ — само дето не показваше пръст през талпите подире им. И колкото тежка да беше тази седмица за Котел, както и да притискаха чорбаджията грижи за ранени и овдовели, не можеше да не признае той, че борбата — заплетена, яростна, вълча борба с най-големия главатар на Тракия — го увлече. Чак му се услади.

„Един е султан у Стамбул,

втори — Божил у Котел…“

Ето, и песен си имаше вече, щеше да остави име наред с Кара Фейзи, с Крали Марко и Момчил. Какво са срещу такваз слава десетина нощи без сън?

След десетата беше — ден като всеки от тия десет, — по табиите неочаквано утихна. Хаирсъзите ни се виждаха, ни се чуваха. Ясно се случи, та небето над дълбоката котловина светеше: син кумаш, поръбен с бяло… Тишината сякаш се върна по-чиста и бистра отпреди.

И все пак — измамна; долавяха го всички. Най-вече Божил. Нямаше да отстъпи току-тъй Кара Фейзи — знаеше си по това, че сам той, Божил, никога не би отстъпил от ината си.

През следната нощ, събрал всичките си пръснати из Градец и Жеравна хаирсъзи, главатарят се хвърли тъкмо където Божил никога не би се сетил: на портата. Нали с дни котленци чакаха Фейзията откъде не, бяха разпратили стража далеко към Разбойна и Юрушкия, сигурни, че главатарят е шаштисан от невиждания им шарампол, та ще го избиколи.

Нищо пък толкова невиждано нямаше в котленската твърдина за един Фейзи. Дълги и яки талпи трябват за шарампола, да ги опреш оземи, горният им край да закрепиш о зъберите и да речеш: „юруш!“ И да имаш две-триста души за прежалване. А той ги имаше. Хиляда би дал, за да не му остане думата: „И него е майка раждала!“

Сега по дъното на дервента се провлачаше без шум дълга, бяла сянка. Всеки конник бе метнал върху си и върху ата си каквото заварил — бяло да е. На три коли, с хубаво смазани главини, бяха натоварени диреците. Тихо, тихо… И едва от последните завои пред портата — в луд бяг. Като виелица се носеше конницата от две хиляди убийци, а навръх Града един съгледвач прималя: идеха! Не те — незнаен ужас се носеше по пътя, мъртвешко бяла стонога сянка без глас!

Високо, пред стражницата на Града, пламна огън, но докато се разгори, подтъкван от разтреперана ръка, долу претракаха първите изстрели. Късно, късно! Зад портата имаше едва петдесетина, редовна стража. Кара Фейзи нямаше да остави време на Божил да прехвърли още.

Котленци, на стража зад шарампола, виждаха с ужас как никой хаирсъзин не мисли да се крие. Куршуми плющяха през мазгалите, хората на главатаря падаха през трима, а тези тримата дяволски пъргаво разтоварваха диреци и дъски, влачеха ги под куршумите, срещу куршумите към вратата.

— Насам! По-бързо! — чуваше се между пукота невисока заповед.

Бялата, ясна нощ, душманите, които сякаш не усещат куршуми, които падат без писък и напират, подпират от упор вратата, и нечовешки равният глас — всичко това не бе по силите на мъжете отсам. Вече не е Кара Фейзи — с целия си страх пред размирието се бореха петдесет мирни до вчера хора, оставени без началство. И все пак пръстите тъпчеха шишанета и ги опразваха; вкочанени пръсти шареха по пояса, търсеха пищов и нож. А ония отвъд вече закрепиха първата талпа о върха на шарампола, гласяха втората, изтърваха я (ударен беше някой от тези, които я крепяха). Сетне котленци пак видяха над главите си края ѝ…

Не проумяха — бога ми, късно след това не проумяваха — какво се случи ненадейно в дервента. Не досами вратата, а малко по-нататък по пътя хаирсъзите изведнъж бяха се пръснали. Някои се хвърлиха към реката, та ледът ѝ затрещя под тях. Луда тръпка премина през гъстите редове на Карафейзиевите, тласна ги сляпо напред и — вече замаяни — ги подложи на куршумите. Втората греда отново се скри зад шарампола, храсна наземи. Хора и животни се мятаха като безумни в улея на дервента, откъм хаирсъзите не дойде повече ни куршум.

— Бастисаха ни! — крещяха те продрано.

— В капан влязохме!

А главатарят се изопна за миг на стремена (сякаш опитното му ухо искаше да улови за този миг посоката и бързината на опасността), после залепна о шията на сивия жребец и с един само вик: „Назад!“ — се вряза между конниците си.

„Назад!“ — лесно е да го кажеш. Дервентът бе задръстен от коли и леш, пощурели коне залитаха насам-нататък, под копитата им се блъскаха ранени. „Назад!“ — читавите конници се носеха по пътя към Градец, сподирени от пешаците.

Котленци също спряха да стрелят, не на себе си: чудо! Ами че кой стреляше тогава? Високо от левия склон над портата, от гората и канарите, пукаха редки изстрели. Някой гърмеше вече през пръсти, беше си свършил работата.

— Майка му на Божил, а? Кога успя бе, кога курдиса хора и там, в пущинака! — чак след много време изрече някой.

— Пусия им направил, а? Машаллах! Сега вече съвсем се отървахме. Търтиха, та се не видяха.

Стражите нямаха нозе да се изправят. Седяха, опрели гръб о шарампола, налягали по очи върху кожусите си. И страхът, и краят му бяха тъй внезапни, че още не можеше да повярваш. Но рипнаха като ухапани, щом чуха отново тропот. Идеха коне…

Не, Божил беше този път, водеше помощ за табията при вратите.

— Какво става тук бе? — извика отдалеко. — Като луди се разпушкахте, пък млъкнахте. Има ли нещо, няма ли?

— Ти — започна опипом един, — като видя огън на Града, прати ли хора насам, преди тия?

— Е, как? Та да не са пилета, докато ти се доще, да прехвръкнат! Не съм пращал.

— Ами откога има стража и оттам дервента, нагоре?

— Къде бе? — недоумяваше чорбаджията. — Там козя пътека няма, вие — стража! Защо беше патърдията, питам ви?

— Е, тогаз, Божил чорбаджи, друг някой ни отърва от Фейзията, ние не сме. На косъм беше останало.

— На смях ли ме взимате бе? — кипна чорбаджията. — Малко ли, дето ме разкарахте посред нощ!

Другият не отговори. Показа нагоре. Тъкмо над Божил подаваше край гредата, която кърджалиите бяха опрели о шарампола. Мостът на размирието към Котел.

Дружината яхаше безредно, докато престана да чува гърмежи. Попридърпаха дизгини, понеже видяха, че сивият жребец пристъпя раван — ще рече, главатарят е уверен, че се изсулиха из капана.

Яздеха тихо към Градец, никой не смееше да заговори. Кой от тях три, кой вече пет години ходеше с Кара Фейзи; бяха свикнали да взимат страха на мирните хора с псувня само. И боеве бяха преживели, не ще дума; ако дружината на Кара Фейзи не бъде изпечена, то коя? Но едно никой от тях не помнеше: да се е отказал главатарят от веднъж избрана жертва, да е побягнал. Ей това ги смълчаваше, а не нощта с незнайните си капани зад всеки завой.

А в тишината Фейзи се мъчеше да събере мисли. „Откога почна да се оправдаваш пред себе си, да убеждаваш себе си?“ — говореше на ухото му непознат присмех.

„Та какво толкоз е станало? — питаше се за кой ли път. — Какво съм загубил? Едно село срещу безчет…“ Дали само туй? Ами тази необичайна тишина всред дружината? Не беше ли тя притисната от същите въпроси? И не бе ли загубил пред котленските врати много повече от една битка, от двайсетина души и двеста кесии грошове: сляпата вяра — суеверието на дружината. Слепия страх — суеверието на раята.

Години…

Волята му се превърна в неписан закон за цяла Тракия, децата проплакваха името му, с името му кълняха жените, пред името му опустяваха села и градове… Вярваше, че раздава мъст заради черното си детинство, заради мъките на майка и баща; мъстеше на ония, които са измислили робията, и на тия, които я търпят. „Нека всичко върви по дявола, нека запустее като гробище Румелия, нека остане Селим без земя, без роби, без власт!…“

Години…

Мирният народ из Тракия повярва, че има насреща си сам шейтана; търпеше зулума на Фейзи, както градушката или мора — надчовешка стихия. Беше повярвала в това и дружината, та подире му тръгваха все нови. Повярвал беше сам той…

Това е то: вземе някой най-прост катил и сплаши човека със страх, най-прост страх. Но когато страхът се набере много, той престава да бъде вече прост страх — минава в суеверие. И то затлачва всичко: човешките села и домове, приказките, песните и сънищата, та накрай омае чак тогова, който някога, преди години, е почнал да плаши хората с най-прост страх. Самият вземе да вярва, че не той — хладно, пресметливо, с триста зора и хитрини — е пуснал всред човеците страха, ами друго: неземна мощ го е избрала за свое оръдие, сочи му избрания път, очиства врага пред стъпките на сивия му жребец.

И така върви с години…

Честити са хората, веднъж повярвали, че са избрани, които умират с тази вяра (то бива рядко, когато историята недогледа, но има и такива). А повечето завършват другояче — пак тъй просто, както са почнали. Иде отнякъде някоя дреболия, дето не се вмества в образа им за самите тях. И както за миг спихва надута гайда, ако отпушиш ручилото ѝ, тъй издъхва суеверието, та хората видят, какъвто те майка родила: мършав или шишкав, с лисина или с едно по-присвито око — с кусури човек, както другите. И никога вече не ще бъдеш извисен в суеверието им, защото то е такова — знае само една посока и една бързина. Голяма сила, но не търпи удари, не умее да криволичи.

Тоя дребен удар бе получил сега големият главатар на Тракия, шейтанът. Можеше и да посочи точно къде: ей тук, под рамото. Мъничка, чиста рана, не с разкъсани краища, с раздробен надълбоко кокал или процепна жила. Усещаше как от нея тихо извира кръв и залепя ризата му. Бяха го улучили в пукотевицата.

Бяха го улучили… Него! Та нали него пазеше неведома, всемогъща сила? Нима ориста бе отвърнала лице от своята наказваща ръка — Кара Фейзи — и го остави на човешката мъст? Защо тоя куршум прониза мишницата му, като да беше рамото на прост смъртен?

Както си яздеше, озърна се скрито — дали някой не разбира що се е случило. Дружината яхаше мълчаливо. Макар на всички в ума да беше главатарят, никой не вдигаше поглед към него — и дружината имаше какво да крие. Първите тръпки на неверието си.

Внимателно, за да не се чуе, Фейзи отдра от покривалото на коня парче платно, подпъхна го под ризата си, притисна раната. Само да не видят кръв по него!

Напред се мяркаха вече покривите на Градец, тук беше спрял снощи, тук се връщаше дружината. Сякаш из целия път бе водил бой със сто пъти по-силен враг, такава умора усещаше. Спря жребеца пред снощната къща — едничко тя светеше всред цяло село; стражата беше будна. Страшно усилие му струва да не покаже раната, мислите си, опасната промяна.

Един бюлюкбашия го пресрещна на пруста:

— От вчера вечер те е зачакал някакъв видинлия. Пратил го бил Пазвантоглу. Виках му да си върви, не си отиде.

Преди седмица, когато дружината научи за бунта на Пазвантоглу, главатарят само беше отсякъл: „Много хитро я е нагласил, няма да отиде далече!“ Затуй навярно бюлюкбашията бе понечил да отпрати оногова.

Както никога, Фейзи се замисли, преди да нареди:

— Нека остане! Утре заран ще говорим!

Едва изтърпя да затръшне вратата. Опря се о нея. Кръвта от раната бе спряла; откъде тази отмала? Привлече се до миндера, полегна с отворени очи. Навън бръмчеше сподавен говор — сигурно стражите на Градец разпитваха дружината, превързваха ранените.

„Сега всички ще научат… При тях трябваше да съм, да не изтърват дума повече, да им помогна да надвият страха си… А не мога отиде при тях, веднага ще познаят… Кое? Нищо. Треска имам. Ще мине… Всичко ще мине… Не съм ударен само аз — ето, десетина барем ги превързват навън… Превързват ги, носят им вода, постилат им… Мене — никой… Никому и през ум не минава, че може да съм ранен, че ме боли. А мене не е ли майка раждала, не съм ли човек и аз?“

Навдигна се вторачен в тъмното: бе изрекъл в мислите си онова, от което най се боеше! Нали който е престанал да бъде човек — било за да стане светия или дявол, — вече никога не може да се върне при хората, да изпроси милост с най-простото заклинание: „Не съм ли и аз човек!“

Сега да имаше поне един… Кой един? В съзнанието му присъствуваха все множества: дружината, раята от Белово, Крън или Казанлък, еничарите на Мехмед паша, скитниците от Пазарджамия в Брезник… Винаги много, тълпа, не един…

И все пак. Баща му — когото остави без сбогом; Вели — когото уби…

Това ли бе всичко?

Не…

Друга една одая с огнище. Друга една нощ. Топли, неплахи пръсти, равен дъх на заспала жена тъкмо тук, върху рамото му, където сега има рана… Как викаха на жената, която бе се врекла да го чака, да го потърси сама, когато узнае, че му е додеяло?

(„Сама ще те подиря…“ „А как ще разбереш кога?…“ „Песен ще извадят…“)

Тъй отчаяно беше се заловил за нечакания спомен, та сега чак се стърси: „Такава ли ѝ била сметката? Песен да извадят! Ще рече, нека първо научи цяла Румелия, че не са ти останали сили, и тогава… тогава ще се намери един човек, при когото да се върнеш… Ами кой би оставил Кара Фейзи да спре, да се върне; кой ще повярва на умората му?“

Рипна като звяр, ограден от хайка, решил да се бие до последно звяр. Отвори рязко вратата; ония отвън наскачаха:

— Доведете човека на Пазвантоглу!

За първи път Кара Фейзи щеше да преговаря.

На другото утро Карафейзиевата дружина се изнизваше из Градец. Подтегната, сита, отспала. По нищо не можеше позна, че миналата нощ ѝ се е случило нещо необичайно.

Високо и далеко от пътя, пред кошарата на един яйлак, седяха двамина. Припичаха се на бледото зимно слънце. През избитата врата се виждаха вътре още двайсетина — кой спеше, кой дремеше. Оръжието си бяха нахвърляли върху ланшната слама.

— Успахме се — като на себе си рече единият през прага. — Днес цял ден ще трябва тук да изкараме, докато мръкне. Пък колко път ни остана? Е къде е Карнобат, малко нагоре — Граматиково.

— То и за Граматиково какво ли толкова сме се разбързали? Рекъл някой си, че раята от Граматиково се вдигнала, та обявила, дето вече не ще да има вземане-даване със султана, и ние — дръж! — там ни било мястото. Да не излезе като оная, с Гяур Имам. А Първан викаше, щом българин поп е станал главатар на дружина, няма да е тая работа хаирсъзка. Навярно ще е тръгнал да чисти земята от хаирсъзи. На̀ ти сега!

— Какво на̀ ти? — обади се един от онези, които дремеха в кошарата. — Пак бамбашка главатар бил, нали разбрахме: не се смирил, за хората си земя поискал…

— Тъй де, прав е Първан. Само дето не случихме Гяур Имам в Шуменско, отишъл при Пазвантоглу.

— Аз ви викам…

Тоя, комуто рекоха Първан, излезе от кошарата, облегна се на плета пред нея.

— … Викам, и ние да вървим при Пазвантоглу, той ще направи голямо нещо. На граматиковци е дребна работата. Утре ще ги нагънат… Я гледайте бе! Кара Фейзи се изхлузва из Градец! Мигар съвсем ще зареже Котел?

Сурнаха се един през друг да гледат: като дълга, черна змия се влачеше по пътя Карафейзиевата дружина.

— Първане! — тупна го с все сила по рамото един. — Ние ги стреснахме. Мислил ли си, че ти — някой си Първан от Конаре, Филибешка каза — ще излезеш наглава с Кара Фейзията!

— Ами! — Смутена радост изчерви туй кораво, тъмно лице. — То да не беше нощ, изневиделица да не беше… Ох, мале, кучия му син! Подви ли си куйрука, а?

— Ей, де да знаем, че тъй ще стане? Да бяхме послезли в Котел, да им обадим, че ние сме препукали в гръб на Фейзи. Щяха да ни нагостят!… И ние салтанат да видим.

— Намислил си го! Слез ти в Котел, какъвто си, пък им разправяй, че си хайдутин, а не кърджалия. Кой ще ти повярва? По какво ще те отличат?

— По какво… как по какво? Ами по туй, че съм хайдутин.

— Зарежи! Чорбаджийско село… Не е за нас в Котел, ние се държим за шумата.

И продължиха да се припичат доволно. Само да не бяха чак толкоз гладни. Под очите им, из пътя, още се точеше дружината на Кара Фейзи.

— Ех, сега да сме не трийсет, ами триста… — занесено издума Първан, войводата. — Ще ги налетим, та ще ги разпартушиним досущ…

— Ще станем бе! Помниш ли, а, кога бяхме троица?

IX

Такова едно време иде изведнъж: уж зима още, и то — яка зима, а вече усещаш, че пролетта е близо.

Предпролет… Никой не би казал по какво познава, че е вече предпролет, а ѝ се радва — повече, отколкото на истинската пролет със зелените и мокри ливади, с цвета на овошките, с пчелите, чистото небе. Тъкмо туй чувствуваше и поп Стойко напоследък: светла, момчешка, безпричинна веселост.

Близо от година беше Стойко в Арбанаси, при децата си. „Стига! — рече, щом се върна от война син му Владислав. — Дотук! Откак те помня, се бъхтиш да ни уредиш, да не ни оставиш борчове и лошо име. Що чудо препати и чудо е, че още си жив. Ей ни на, пооправихме се, стъпихме на крак. Стига ти толкова! Цял живот твой хляб сме яли, сега ти ще поядеш нашия!“

Стойко се остави като дете; след последните му патила в Карнобатска епархия и враждата с Гираевския султан съвсем беше изпаднал. Както си седи, вземе, та отмалее, а сълзите току се стичат по страните му, безсилни, уморени и примирени старчески сълзи. Нощем — казваха му — изхлипвал насън и се мятал, сякаш го души. Може. Макар Стойко да не помнеше нищо, само му се чинеше, че през нощта не е спал, ами носил камъни.

„Нима ми иде крайчецът, милостиви боже? — мислеше си. — Нима иде време и моята душа да намери покой?“ И уж много пъти бе се молил да го прибере господ, а му дожаляваше: „За какво съм се родил и какво видях на божия свят? Страх, треперене, бой, затвор, борчове и грижа… За рода си залягах, за страдущите братя, а помогнах ли им, стигна ли до тях словото ми? Тъй и ще си умра, като суха смоква, без да принеса плод. Вярно, добри деца ми даде бог, работни… Но те са деца на плътта, не на духа ми. Хартия търсят само за тефтерите си, за сметки само улавят перо. Защо ми не даде, божичко, едно духовно чадо!“

Владислав, син му, не излъга, кога рече, че е стъпил на крака. Личеше си по къщата му — неголяма, ама като кале къща; по туй, че изпращаше и посрещаше кервани от Влахия (с Влахия търгуваше). В тази охолна къща, в тихия ѝ двор, по широките арбанашки улици поп Стойко почувствува, че се завръща неговото отдавна изчезнало спокойствие. Сънят му пак стана дълбок, сълзите вече не извираха против волята му — нямаше ги и тежките мисли, които докарват сълзи. Започна дори да пописва.

Работеше си като мравчица, що се щура нагоре-надолу, за да не стои. Но трябваше да признае, че тук, в тишината на Арбанаси — никога още не бе вкусил такава тишина, — пише без ищах. „За какво, Стойко, — повтаряше си често своите стари съмнения, — за какво още една църковна книга при всички други? Има ли поне един мирянин, дето да е потърсил твоя книга? Пък отците — имат си. Където с твоята, там и без нея. Ще я свършиш, ще я дадеш да се пази в някоя арбанашка черква, ще прояде и нея времето. Може би — неразлистена…“

Спомни си горчиво страшната клетва, която изписа върху онази сетна страница на Паисиевата историйка: „Който я открадне, да е афоресан и проклет от господа бога, и туч, и желязо, и камък да се стопи, той — ни во век!“

„Тя и сега навярно си стои в олтара на равноапостолите, в Котел… И с клетвата, и без нея никой не ще я е откраднал. Нели двайсет и повече години едните само попове я знаеха, а те не поревнаха да си я препишат. Мигар… ако не бях написал ония клетви страшни, може някой да би я присвоил, да я отнесе между своите?“

Да, върна се покоят на духа му; не трепереше вече ръката с перото. Всички злини като че напуснаха грешния Стойко, а все пак го ядеше тиха мъка.

Никому не проговори за нея; струваше му се, че е смешно малка, сравнена със страданието на българската земя, с отчаяната борба на българина да се задържи над въртопа. Един път само се изтърва.

Беше, когато сам патрикът проводи хабер до поп Стойко. Високо бил го ценял светият отец, тъй рече пратеникът; скърбял, дето паството загубило така рядък пастир. И му предлагаше — заради големите му заслуги, заради познанията и книжовното му дело — да оглави осиротялата Врачанска епархия.

Врачански митрополит! Като кога патрикът бе решил да даде епархия на непогърчен българин?

Поп Стойко каза, че трябвало да помисли, стар бил, много и немощен. И веднага отново го притисна болестта му, душевната теснота — трябваше да реши: дали пак да се хвърли във въртопа и се опита още веднъж, докрай, да намери път към хората. Или пък да доживее в тихата къща, в тихия двор, сред свои.

— Какво има за мислене, тате? — попита го с търпелив укор Владислав. — Сам си виждаш хала, едва си се позакрепил.

— То и от мен по-болни има, ама не са седнали да седят. За какво да се крепя, за кого?

— Чуй се какво говориш! Искаш да умреш като вол в браздата ли? Малко ли си свършил? Нека всеки свърши по толкова!

— Аз сам зная колко! И какво може да свърши един енорийски поп? Друго ще бъде, ако взема цяла епархия — ще ми минава думата, ще тежа… Защо толкова късно, господи? Защо не ми остави повече сила?

— Слушай, тате — мъчеше се да го разтуши синът. — Не се ли сещаш защо те пращат там? Ами че във Видин се е вдигнал срещу султана Пазвантоглу, най-силният от всички размирници. Фетви чак извадили срещу него, до истинска война ще се стигне. А ти — на ден път, между чук и наковалня! Как го мислиш това?

Стойко поклати глава („Шепа душа му останала, пък инат още, бре!“ — помисли младият), после рече:

— Тъкмо загдето в оня край ще бъде най-лошо, трябва да има българин пастир. Може да помогне.

Владислав вдигна рамене: „Какво ще говориш! Дано по студовете, като усети колко му е силицата, се смисли.“

— Ти набързо не решавай! — каза само. — Хубаво претегли! До пролет има време.

И старият мислеше — какво пък толкова имаше за мислене! Явно бе изначало: или ще зареже спокойствието, или — надеждата си. Дните се нижеха, а с всеки надделяваше едното или другото решение. И тази последна борба със страха, с безсилието и старостта подяждаше попа повече от болест. Докато отзаран усети предпролетта.

Утрото беше резливо-мразовито, слънчево. Нощесният вятър бе отвеял и най-тънката мъглица, та небето грееше от край до край, ярко, синьо като мънисто. Наседя се поп Стойко зимъс вкъщи, стегнало му се беше сърцето. Та щом усети как нагрява през перденцето, похлупи дивита, остави перото и полечка излезе.

Навън лъхна попа бистър хлад, тъничък такъв; минаваше през джубето му. А зави ли зад ъгъла на къщата, блъсна го слънцето — радостно, ново слънчице. „И тая зима изпратихме, Стойко! Скоро ще се уловим за копривата! Като рохко яйце те крепи снашицата, току те крият, завиват те, а не знаят колко още жилава душа е останала у тебе, колко още зими ще отпратиш, дай боже!“

В двора нямаше какво да прави, ни е да седнеш, ни — да стоиш. На улицата предпролетта се долавяше по-силно.

„Накъде сега?“ — Беше отвикнал да ходи. Все едно къде; нали навсякъде ще го къпе тази звънтяща светлина, резливата тръпка на пробуждането.

Пое нагоре. Пристъпваше и не усещаше, че е забравил върху лицето си умилена усмивка.

— Отче, благослови!

Стресна се, когато мярна току пред гърдите си дъно на нечий калпак, тесни рамене в една само абичка. Подаде по навик ръка (тук всички го знаеха и почитаха, ама той не познаваше половината).

— Господ да благослови!

Непознатият се изправи. „Къде съм го виждал?“ — запита се Стойко.

— Тукашен ли си?

— Не съм… — Чужденецът стоеше объркан пред духовника. — Ще прощаваш, светиня ти — престраши се, — ама къде да намеря поп Стойко от Котел?

— Аз съм.

Седяха в стаичката му, пред книгите и недописания лист. Непознатият разглеждаше всеки ъгъл с почит, като че го бяха пуснали в черква.

— Та не си бил тукашен — рече попът. — От Котел си и ти негли?

— От по-далеко, отче, от Конаре, Филибешка каза.

— Далеко… За какво ти трябвам?

Непознатият отново го погледна объркано, сякаш питаше дали може да каже всичко, както си е.

— Заради ония думи, отче — пошепна, — дето си написал в края на Паисиевата книжка… Рекох си, мислех си де… голяма милост, голяма болка за рода ни е трябвало, та да напише някой такава клетва…

Млъкна плахо: дали биваше да говори така пред книжника?

Стойко взе броеницата си. Въртеше зърната ѝ между пръсти, мълчеше и той. Като че се опитваше да прозре зад това някак познато, слабо лице, зад думите и трепета. „Господи, нима чу мъката ми? — боеше се да се израдва. — Нима най-сетне словото ми стигна до някого и го поведе в моя път?“

— Разкажи! — каза. — Отначало.

И Добри разказа. Говореше едно през друго, разкъсано, като току-що отървал смъртта удавник. В този разказ се вмести сякаш всичко, що бе видял и изтърпял българинът през размирието. Ангарията в Стамбул и споменът за чичото каторжник, честитата челяд на Стано Мухтар и походът до Оджак; непосилният обратен път, разсипията на Конаре, Стамена с децата във Филибе, Първан — изгубен из горите, и Стоян — останал всред пожарището, Бачково и целият път от Бачково до Сливен, от Сливен до Котел и от Котел нататък, дотук.

Още много имена и събития чу от устата на конареца поп Стойко: Юсуф паша и Плесли Мехмед, Синап и Пенко Абаджи, Божил, Кара Фейзи… „Как можах, боже, аз — смиреният — да се оплаквам от жребия си, да мисля, че си ме отличил с тежки страдания! Та виж него, момче още, понесъл е тройно повече мъка и страх. И не е побягнал, не е останал на мира в Бачково, нито в Сливен, нито в Котел — не се е уморил да търси и вярва. А кого е търсил, заради кого е вървял месеци през размирието, заради кого го е заварил Кара Фейзи на котленските табии?

Слово е търсил, словото и… мен!“

Защо го нямаше сега Владислав пак да рече, че старият едва си крепял душата? Къде останаха старческите сълзи, що бликат вън от волята ти, защо не извряха сега, когато се сбъдваше най-дълбокото желание на целия му живот?

Духовен син… Едва го помисли, и веднага се сети къде е виждал вече това лице, ново и все пак безкрайно познато. Та нали такъв — със сухи плещи и тесни ръце; възжълт, а с бляскави, отворени, виждащи очи; горещ въпреки свитостта си; упорит и жаден за знание въпреки страха си — е бил сам той, Стойко Владиславов, преди близо половин век? Що деца му народи попадията, ни едно не му се метна — набити, мургави балканджии. Какво чудно? Само еднаквата мисъл е истинско родство. То превръщаше непознатия до вчера, роден от незнайна майка, в свой син. Млад, по-прозорлив, по-дързък и уверен в себе си, нов Стойко.

Вървеше из ниската одая с други вече стъпки: някой бе го потърсил, някому беше нужен, някой бе извървял света, за да го намери. Не можеше да му покаже старческата си немощ, страховете си, съмненията.

А Добри все говореше:

— Ще остана в Арбанаси. Ако има метох тука, ще се главя послушник, колко да съм наблизо… Ще ти помагам, отче, в писането. Ти ще ме доучиш, не съм ходил в килия щото. Всичкото сам съм се мъчил… Тъй и тъй свои нямам, ще се привия в Арбанаси. Само склони да ме вземеш, отче!

— Да склоня ли? — засмя се. („Та той не знае, че за мен е повече, отколкото аз за него!“) — Ще ли питане, оставаш! Ама не за дълго.

— Защо, отче?

— Ще вървим ние с тебе, чакай само да пропръхнат пътищата. Заедно ще тръгнем за Враца. При хората.

Част втора
Разливът

Книга първа

I

Оттук полето приличаше на някаква страшна приказка, където се говори за стан на върколаци. Мастилено-черната тъмница беше надупчена сякаш от безброй алени светлини — огньове. Види се, кладяха ги навсякъде: отсам и отвъд рова, под сами калето, покрай реката, между върбалаците. Затова изглеждаха различно. Едни — замрежени от гъстите, вече безлистни върбови клони; други продължаваха високо, високо в кърмъзена пътека — огряваха изотдолу крепостния зид; трети се разливаха в бляскав, неспирен трепет — те бяха до рова или до реката, Дунавът оглеждаше светлината им и ги превръщаше в най-големите огньове под Видин.

Дружината мъже, помамени от заревото, почнаха да се препъват; близките светлини им вземаха очите.

Смълчаваше ги най-вече умора; вървяха шести ден. А също и неясен страх: какво ли ги чака във Видин? Уж бяха питали и разпитвали, уж вървяха из пътя, изминат през тия последни седмици от хиляди като тях. Но черната нощ, стотиците огньове като че ги стъписаха.

— Първане бе — обади се един. — Да беше съмнало, пък сетне да излезем наяве.

— Вие какво? Страх ли ви събра?

— Хайде сега! Приказки. Ама нали трябва три пъти да премериш, че веднъж да отрежеш. Може и да няма връщане оттам, дето сме се упътили.

— Може… — Този, когото нарекоха Първан, сякаш отговори на себе си.

— А бе не ще ни лъже Гяур Имам! — помогна му да дореши трети.

— Гяур Имам! — недоверчиво подхвърли първият. — Срещу такива като Гяур Имам бяхме тръгнали, пък ето ни — ортаци! А раята кому оставяме? Да я колят хаирсъзите, както си щат, така ли?

— Не трябваме повече на раята. Няма, речи го, село из Румелия без свой ров, шарампол и кула. Размирието изучи хората. Свършихме каквото можахме. Не беше много, нейсе.

— Нейсе, дето викаш — отстъпи без съжаление гласът из тъмнината. — Само дано не се пишманим после.

И мъжете продължиха, мамени от светлините под Видин.

— Кой е?

Не бяха се надявали да им подвикнат на свой език. Първан се отдели от дружината и изстъпи в червения кръг на огъня — първия огън по пътя им.

— Първан от Конаре, Филибешка каза — изрече с достойнство. — Водя дружината си на Пазвантоглу.

— Добре сте дошли! — отвърна просто непознатият, още почти момче. — Нови! — подвикна през рамо към тъмното.

— Аман бе! — сънливо се оплака някаква черна камара.

Май онзи, комуто говореха, беше легнал да спи, завит презглава. Сетне камарата се разшава, подаде рошава глава и от нея се излюпи мъж за чудо: два аршина и половина, с мустаци като къдели.

— При Кондо ли да ги водим, при Велко ли?

— Пешаци са — съобщи стражата, като че то обясняваше нещо. — При Велко войвода.

— Велковите още отзаран изпълниха две хиляди — намеси се някой. — Пешаците стават и конни. Водете ги на Кондо, май са му земляци!

Стражата си остана да посреща и препраща новодошли, а големият мъж закрачи пред Първановата дружина.

Сега вървяха между огньовете и оглеждаха стана; гъмжеше от народ. Хората около огньовете бяха най-пъстрата сбирщина, която можеш да си представиш. Явно мирни до вчера чифчии, по които оръжието стоеше още чуждо; изпечени хаирсъзи, загорели и изсушени от годините под открито небе; бегълци от коя не султанова войска — еничари, спахии, че дори и чауши — продължаваха да носят дрехите, с които ги беше облякъл Селим хан. Всякакви хора и всякаква вяра.

На по няколко крачки, край два съседни огъня се бяха натръшкали и арнаути (ситни, сухи, от глава до пети в силях — дори когато посягаха да прехвърлят съчка в огнището или да поемат комат, правеха го с бързи, по котешки отмерени движения); и власи (с влажни очи, с отпуснати, несръчни пестници — селяни, смазани от ангария и сплашени от болярски камшик); и сърби — веднага си личеха по високата реч, по смеха, който се носеше далеко (мъже, свикнали да не срещат султанов човек, защитени от планините и гората на Шумадия).

Все пак най-много като че бяха нашите — така заключи Първан. Не за първи път виждаше българи, размесени с други, и винаги си викаше същото: ако щеш тури на българина турски шалвари, влашка риза или бял арнаутски фес, пак ще го разпознаеш. По какво?

Навярно по лицето, макар да казват, че няма българин да си прилича с българин. Но в едно тези пшенично светли до синкаво мургави лица се схождат; то е някаква мъдра, горчива насмешка, едва утаена в злоба; улегнало недоверие, изпод което прозира любопитство. Лице с очи, дето забелязват всичко, и уста, дето рядко ще обади какво са забелязали очите. А цялата тази противоречива, векове забърквана, варена и подгрявана смес най-вече се крие под добре приправено простодушие: „Ние не ги разбираме, ние сме от село.“

Как да не се чудиш тогаз, когато, стигне ли до бой, българинът вземе, та се сбие по-свирепо от всякакви арнаути (зер, щом веднъж се отприщи онова, което векове е кипяло, прекипявало и било притискано да не изври — отиде тя!). Как да не се чудиш, когато същият този българин, стигне ли до бягане, побегне по-бързо от всякакви власи (защото от дълъг опит е научил, че не си струва да мреш на обречена табия; защото знае от опит, че едно поражение никога не е край, че и след най-страшното винаги остава по нещо, за което заслужава да запазиш дните си, децата си, по някоя нива, пара или вол).

Почти това си мислеше Първан, докато вървеше между огньовете. И не току-тъй: Първан усещаше, че българите отново се готвят да опитат. Хиляди мъже от българската земя, събрани под Видин — последната крепост, която османецът бе отвоювал от царщината им, — тези мъже, наглед равнодушни, залисани да сушат опинци и клашници, да въртят шишове или да се кърпят — напрегнато очакваха нещо. Не същото, дето бе извикало във Видин бегълци от турската войска, сърби, арнаути или власи. Ония бяха привлечени от жажда за плячка, от своята ненавист към султана. Ако Пазвантоглу не успееше, те щяха да се разпилеят, откъдето са дошли. В бунта на Пазвантоглу — човека, когото едва познаваха и комуто твърде малко вярваха — българите залагаха много повече: Пазвантоглу щеше да се бие, да победи или бъде победен на българска земя. Краят на Пазвантоглу Видински би бил равен на още едно (за кой ли вече път!) разорение на България. А никой не знаеше какво би означавала пък една победа на Пазвантоглу.

Първан почувствува огромна милост към рода си, към българите в стана под Видин, заети мълчаливо да се сушат, кърпят или да ядат. Що за тревоги, страхове и надежди се биеха без отговор зад затворените им чела?

„Ще опитаме, трябва да опитаме и това“ — сякаш се мъчеше да оправдае и себе си, и тях.

— Бинбашията тука ли е? — извика непознатият към мъжете, застанали под дълъг сайвант, направо до зида на калето.

— Тук съм.

— Нови водя.

Изпод сайванта излезе невисок, набит човек, с необичайно рунтав калпак. Кой знае защо, под навеса не гореше огън, борина или свещ, та не успяха да го разгледат в лице. Беше облечен просто. Би могъл да мине за средна ръка еснафин, а и заговори като майстор, който главява нови чираци:

— Таман повече хора ми трябваха. Моите отпуснах да се наспят, пък изведнъж излезе много работа. Кой се е надявал на такъв калабалък бе? — говореше не към новодошлите.

Първан мярна, че по-нататък, пред сайванта, стои хорска върволица. „Тия кои ли са и защо мълчат като риби?“ — рече си той; от върволицата наистина не се чуваше глас. Затуй пък изпод сайванта се носеше тих звек на желязо — така звънти оръжие.

— Осман ага нареди и през нощта да раздаваме — заобяснява бинбашията. — Не се знае колко време ни остава, трябва да бързаме.

— А че бързайте… — съгласи се сънливо големият мъжага. — Аз нали да си ходя?

— Ето ви отмяна! — подвикна Кондо Бинбаши на мъжете под навеса и те се разместиха.

— Гледайте сега каква е работата — взе да обяснява вече на новодошлите: — От разни села идват хора за барут и оръжие. Ножовете и пищовите не са много, ще ги спастряте, на село по двайсетина-трийсет, не повече. А барут ще давате, колкото искат, барут има.

— Ами пушки? Свършиха ли вече пушките, бинбаши? — обади се някой от редицата.

— Който иска пушка, нека дойде след седмица, тогаз ще ги докарат. Хайде сега, новите да подхващат работа, другите да вървят да спят. А войводата им да дойде при мене!

Първан седна с бинбашията на един обърнат кош. Посегна към кесията тютюн. Кондо спря ръката му:

— Недей! Близо е барутът. Затуй в тъмница работим. Къдешни сте вие?

— От кол и въже, дето рекли. Аз съм от Филибешко там бяхме пет-шестима. Сетне минахме в Ниския Балкан, събраха се още момчета. Сетне — по Балкана, по Балкана, та къде не. Над Тетевен бяхме, кога ни намери на Гяур Имам човекът.

— Той, Гяур Имам, не е тук. Осман ага го прати из Подунавето.

— Да събира хора ли?

— И хора да събира. И да види накъде клонят градовете.

— Как да клонят?

— Май не знаеш: някои градове вече се съгласиха с Осман ага заедно да се опрат на султана. Плевен, да речем, Търново.

— Какво им е дотрябвало да си развалят рахата, занаятлии хора, търговци? Хайде, ние — друго; без земя ни остави размирието, уловихме гората и връщане няма.

— Тъй си е. Ама тяхната сметка е по-добра от нашата, знаеш ли? Осман ага най-много отърва на купците: плаща им по цените на пазара, вземе ли от тях шаяк, барут или овце, мито им не събира, кога продават във Влашко и Буда… А бе ти видял ли си купец човек да се излъже? Щом са се уловили с две ръце за Пазвантоглу, ще рече, има защо.

— Е, а тоя барут, дето го раздава бадева, и него ли е плащал? Да не му текат алтъни из крачолите на Пазвантоглу?

— Къде плащал, къде не — двусмислено отговори бинбашията и се надигна да огледа върволицата, защото дочу глъч. — Какво става там бе?

— Отдалеко сме, бинбаши! — Някой говореше с плачлив глас, види се, да умилостиви Кондо. — … Чак от Черепиш идем, не ще смогнем втори път се добра до Видин преди похода. Пък селото ни е важно, на боаза сме. Нам ако не дадеш едно петдесет-седемдесет пищова, кому тогаз?

— Хайде, хайде — тоя пък се обади рязко, май беше в правото си. — Ти като си на боаза, друг е на пътя или край реката — всички села са важни. Редът си е ред. По трийсет, каза бинбашията, иначе не ще има за всекиго.

— Трайте! — отряза Кондо и отиде при селяните. — Ти ли искаше седемдесет пищова?

— Аз. На боаза сме, та…

— Зная! Ами ако ти дам седемдесет пищова, ти даваш ли дума да запомните какво ще ви наредя?

— Жив да си, бинбаши, каквото кажеш — сторваме!

— Слушайте всички! — обърна се Кондо към селяните, които чакаха или товареха колите. — Срещу похода няма да излизате, нахалост работа ще бъде тази. Туй, дето султановата войска не бива да ви сварва в село, знаете си го без мен; знаете, че не бива и да намери нищо в село.

— Я ела, че намери!

— Войската навярно ще остане под Видин месец, два, може и три. Пашите ще разпращат нагоре-надолу бюлюци, да събират храна, така бива винаги. Ей тия бюлюци, те са за вас. Тях дръжте! Помнете какво ви вика Кондо Бинбаши: резил ще е един султанов войник да се върне под Видин, ако преди туй е преминал дори на час път от Черепиш, Медковец или там каквото било.

Откак свят помни (изведнъж сниши глас бинбашията, а този глас, макар глух, зазвуча с утроена злост), откак свят светува, трепе такива, замръкнали на никое място побирчии. С голи ръце, със сопи, с камъни. А сега силях ти дават, сами ти го тикат в ръцете, че и барут. Сега ако ги не очистим до корен, кога ще е?

Първан беше се промъкнал подир Кондо, та видя отблизо: най-напред го смая самият Кондо, той сякаш израсте над другите. А когато изрече последните думи — пълни с ненавист, — Първан не го позна: откъде извря тази рязка мощ, която се налагаше на хората?

„Ще рече, не за всички българи под Видин не е ясно накъде отиват и какво търсят — каза си конарецът и усети как му олеква. — Толкова е просто: каквото да стане, нали в суматохата ще изтрепем хиляди от тях, нали ще отворим страшна рана в снагата на турската царщина! Само то да е, стига…“

Селяните край каруците шумяха, пазаряха се и те за повече оръжие. Първан долови у тях нещо ново — увереност. Хората вече не просеха; те искаха, защото и обещаваха: сераскерът да не получи от България нито зърно жито.

— Почакайте! — спря ги Кондо и пак заприлича на загрижен търговец. — Не си тръгвайте, може да артисат. Ако не пищови — ножове. Ще ги поделим между всички села.

После дойде и отново седна на коша.

— Откъде взима Пазвантоглу толкова оръжие? — поиска да разбере Първан.

— А бе, щом има пари, другото се намира. Пък и белградските еничари опразниха тамкашната оръжейна, всичко привлякоха насам.

— Разпродават султановото, а?

— Барем да бяха го разпродали! Къде срещу бакшиш само, къде срещу гола дума; нали Пазвантоглу ги пази от Дивана. Заядат ли се с падишаха, бягат във Видин. То белградското оръжие отдавна потъна из селата, това е немско. За него вече отива суха пара.

— А парите? Тях — откъде?

— От тебе — втренчи бинбашията в Първан кръгли, уморени очи.

— Ти пък. Аз наистина питам.

— А аз наистина ти отговарям: от тебе. Някой там Катил Арнаут или Кара Халил опоскал селото ти (Кондо не допускаше, че говори самата правда), сетне, за да прибяга във Видин, кога му се стесни, вземе, та изпраща по двайсет хиляди гроша на Пазвантоглу всяка година!

Е, стотина главатари по двайсет хиляди гроша, колко прави?

Тия видиш ли ги? — Кондо посочи с глава селяните, дето шумяха, радостно около натоварените коли. — Армаган им раздал Осман ага, барут, пищови. Десеторно са си го платили те, и ти, и аз… Наша мъка е в чувалите. Наша мъка, че и наша кръв…

„Наша кръв…“ Първан изви лице, за да го скрие в тъмнината. Спомни си топлите ръце на Тодора; Нонка, голямата щерка — сигурно вече би имал внуци от нея; последното си дете, което и не видя…

— На моите кръвта — не усети как изрече.

— И на твоите — съгласи се Кондо, сякаш бе чул неизказаното. — Тях не можем върна: децата ти, братята ми. Остава да направим тъй, че да не са измрели съвсем напусто. — Кондо пак втренчи в Първана кръгли очи. — Разбираш ли защо викам на нашите да влачат кой колко може оръжие, да дойдат пак, да отнесат още: размирието ни ограби, борчлия ни е! Дойде време и ние да си вземем каквото можем от него!

Призори дружината дораздаде барута. Под стената на калето се застягаха кервани за близки и далечни села.

Тук и там върху чувалите барут спеше по някое дете; жени подлагаха рогозки под ножовете да не се изтърсят из пътя, пристягаха с въжа скъпоценния товар.

— Е, няма що, днес сме на кяр — сам заговори Първана един селянин, навярно шоп. — Все си викахме, че тази ще излезе никаква, пък ей на…

— Тъй ами. Вече сте на Пазвантоглу аскер.

— Не говори ми ти за Пазвантоглу! — На шопа се стори, че е прочел подбив в Първановите очи. — Много нещо свърши за раята Пазвантоглу. От данък ни отърва, пищови раздаде. Туй едно, ама то не е най-важното.

Първан изведнъж поиска да узнае не как вижда боя за Видин Кондо — Кондо, комуто бе ясно цялото сложно време, дето им се беше паднало да преживеят, а този, сиво-русият селянин от Своге, чиито деца спяха между чувалите барут.

— Най-главното — продължи да го наставлява шопът — е, че Пазвантоглу не ни обижда. Глада, ние сме му алъщисали. Ама се не свиква, брате, на обида. А Пазвантоглу почита раята.

Ти из Видин поразстъпи ли се? Мина ли през видинските села? — попита той Първана.

— По тъмно минах. Дене все се криехме.

— Затуй нищо не си видял още. Преди месец време Осман ага заповяда от всички джамии в неговия вилает да свалят месеца.

— Чуй какво говориш! Правоверен ще посегне на джамия! Ни на тоя, ни на оня свят ще намери мира бе!

— Той, Пазвантоглу, е анатемосан от три години вече, не могат го уплаши никакви мюфтии него. Ами виж сега по-нататък: като свали месеца от минаретата, нареди да турят там сърце. Знак на сърце де. А какво ще рече то? Пазвантоглу го изтълкува на народа: сърцето — туй е всеки човек, защото всеки носи сърце. Хората са равни пред бога — каза Пазвантоглу, — няма християни, няма бусурманци; щом носят сърце, еднакви са!

„Лъжат ви, добри хора! — би извикал Първан (защото не успяваше да се отърве от Кондовите думи: «Наша кръв е армаганът на Пазвантоглу!» — Лъжат ви! Защо до днес никой правоверен не се сети, че човеците са равни пред бога, че и нас майка е раждала, и нас боли за мъките на децата ни? Защо трябваше срещу един правоверен да се опълчи цялата султанова държава, та да му дойде наум, дето бил наш брат?“

Това му се искаше да извика, а вместо него смотолеви:

— Такова не е било и не ще бъде.

— Няма какво, то стана вече — заключи шопът. И на тръгване додаде: — Ако не се случваше никога, дето не се е случвало досега, щях ли да карам аз от Видин за Своге съвсем явно, без криене, една кола барут бе?

„Какво ще му разправяш! — рече си Първан. — И да го лъжат, и да се лъже, не е ли доста, че този човек знае вече не само бой, страх, обида, че за няколко тук месеца хиляди такива селяни ще се научат да убиват?

А после?… После — човекът не е нож, та щом свърши боят, да го захвърлиш. У хиляди българи ще остане по нещо от боя за Видин. Опит, увереност… Право каза Кондо Бинбаши: дойде време и ние да получим своето от размирието.“

Съвсем по видело Първан влезе с дружината си (тя вече беше част от конницата на Кондо) в града. Имаше какво да видиш през тия дни във Видин, но Първан търсеше нетърпеливо първата джамия. Ето я.

Първан се закова на място тъй неочаквано, че препъна другарите си; стоеше всред потока на навалицата, сякаш не може да откъсне очи от минарето.

Високо горе, блестящ на мекото есенно слънце, се забиваше в небето невиждан знак: сърце.

Само допреди час Първан щеше да извика: „Лъжат ви, хора! Не вярвайте!“ Сега у него напря друго: поиска никой да не му пречи (никакъв Кондо и никакви спомени); да вярва, че всички на този свят са едно.

II

Макар гласовете, що преминаваха през вратата, да не бяха силни, Фатма ги чуваше добре.

Говореше Осман:

— … то трябва да стане на всяка цена! Преди султановата паплач да е заляла Румелия, ние ще заемем колкото може повече градове и паланки!

— Разумно ли е да пръскаме сили, когато Портата желае тъкмо това: да ни изтощи още преди обсадата?

По гласа Фатма позна Кара Мустафа.

Преди две години, когато главатарят на разбунтуваните помаци — Мехмед Синап — се смири, Кара Мустафа, един от дружината му, избяга при Пазвантоглу. Помак от филибешките села, бърз в мисъл и в действие, с някаква ярка чистота, която не можеше да приеме позорните пазарлъци на Синапа, Мустафа спечели Осман. Напук на мнителността си — Фатма трябваше да признае — син ѝ бе запазил остър усет за хората, способността с един поглед да отбере зърно от плява. Кара Мустафа, Кондо, Манаф Ибрахим, Велко, Еминджик, Гяур Имам… — Фатма ги познаваше по гласовете и думите им. И все повече се убеждаваше, че всеки от тия мъже носи по нещо ценно, неповторимо.

Кара Мустафа например умееше да влезе под кожата на раята, да проумее желанията ѝ и онова, което тя премълчава, но желае най-силно. Сам довчера ратай, помакът познаваше тъмните, задънени пътища на робската душица. Той сякаш бе мостът между света на робите и света на господарите, безценен съветник и оръдие за един честолюбец. „Защото е правоверен — разсъждаваше Фатма. — Никога един Кондо, Велко или Гяур Имам не биха служили като него.“

В това беше права. Тримата неверници от Дивана на Пазвантоглу — мъжете, на които син ѝ разчиташе твърде много (защото тъкмо те придаваха на делото му най-важното: вида, че не е дело на правоверните, а на целия народ в Румелия), тези трима държеха друг език.

Измежду тях Фатма най-малко се боеше от Гяур Имам — струваше ѝ се, че неговите думи са най-близки до мислите му. Разпопеният поп не криеше, че хората му не са приели прошката на Селим хан само понеже няма къде и на какво отгоре да мирясат. Без заобикалки Гяур Имам заяви, че предлага на Пазвантоглу дружината си срещу земя за дружината. И то не както би ѝ дал земя всеки първи спахия или чифликчия: срещу десятък и още много данъци. Просто — земя.

— Как просто? — бе чула Фатма да пита синът ѝ.

Дори гъвкавият ум на Осман не успяваше да настигне думите на попа.

— Както някога господ е дал на Адам и Ева — отговори онзи. — Саваотът ги накарал да му обещаят, че не ще берат плод само от едно дърво. Та и ти, викам, поискай нещо такова. Колкото да не е без хич.

Като всеки гяурин попът се правеше на по-загубен, отколкото е. Но тъкмо Гяур Имам наведе Пазвантоглу на стъпката, която сам отдавна бе замислял, без да посмее: отмяна на данъците от земята.

„Земя без данък… Невиждана милост, нечувана дързост: кога господар е раздавал земя току-тъй, кои господари не ще настръхнат срещу това нагло подстрекателство? Та ни един роб не би влачил данъци и ангария, щом някъде по света може да работи свободна земя!“ — мислеше си Фатма.

Наистина въпреки думите на Кара Мустафа и Гяур Имам тя не бе преминала моста, който делеше нейния свят от робския, не успяваше да види нещата от другата им страна: Пазвантоглу не бе раздал земя, както Саваотът, Пазвантоглу поиска срещу нея много повече от плода на едно ябълково дърво — той събираше не данък, а кръв. Всеки селянин на Пазвантоглува земя се превръщаше във войник.

Затуй Фатма не би прозряла и че раята е не дотам потресена от милостите на Пазвантоглу; затуй намираше необясним смътния си страх пред другите двама гяури, бинбашии на сина ѝ — Кондо и Велко.

Бе споменавала пред Осман (при все че гледаше да не буди у него подозрения; и без това подозрителността му я плашеше), че голямата преднина, която дава на гяурските главатари, ще му излезе скъпо.

— Нищо не съм им дал аз, майко — отговори ѝ Осман, без да се замисли. — И Хайдут Велко, и Кондо войвода получиха във войската ми само мястото, което вече си бяха заели. Ръстът на един мъж по наше време се мери с броя на сабите, що води. Велко ми доведе над триста, а Кондо — петстотин. Оставаше ми да се откажа от тези близо хиляда изпечени бойци или да зачисля на войводите им по още колкото трябва и да ги направя свои бинбашии.

— Не са малко при тебе хората — меко бе възразила Фатма. — Би могъл да се откажеш от осемстотин саби, когато имаш десетки хиляди.

— Десетки хиляди, ама какви? Селяни, дето за първи път улавят пищов; бегълци от султановата войска, що са сменили по десет господари и утре ще сменят мене за първия, който им предложи повече. Пък и половината от тези десетки хиляди не биха прибягали под Видин, ако из цяла Румелия не се говореше, че от дясната ми страна седял Кондо, гяуринът, големият войвода.

Зная, ти си викаш, че до ден Кондо и Велко ще ме зарежат. Но то не ще стане пред боя, майко, нито по време на боя. Те ми са се врекли, а властта, която те имат над своите харамии, дължат едничко на честната си дума. Кой би им вярвал вече след такава измяна, а?

„Както и да боледува от подозрения, един мъж винаги си остава лековерен“ — беше премълчала Фатма; цялата реч на сина ѝ твърде малко я убеди. Но навярно Осман не грешеше в своето предпочитание към невернишките главатари — и сега Фатма се улови, че мисли пак за тях, спомня си техните думи, гадае техните бъдещи дела. Другите бинбашии на Пазвантоглу се разкриваха твърде просто: тези мъже бяха войници по занаят и умееха занаята си. Най-вече — Манаф Ибрахим. Нему Осман бе поверил кърджалиите, които не бяха дошли със свои главатари, а се стичаха по двама и петима към Видин. „Двуостър нож“ — бе ги преценил Пазвантоглу. Тия войници, а не оядените, разложени еничари можеш вкара и в огъня; окото им не мига пред нищо.

Гласът на Манаф Ибрахим рядко се чуваше в Дивана — бинбашията не обичаше приказки. Между един и друг набег той се явяваше пред господаря си, колкото да поднесе някоя победа, да предложи ново нападение. И Фатма го чуваше как непрекъснато настоява: нека му разрешат да хвърли дружината си срещу Влашко.

— Не! — бе винаги еднаквият отговор на Пазвантоглу. — Още не сме достатъчно укрепнали, та да печелим за враг и Русия. Влашко и Молдова са под руска закрила; защо насила ще караме Селим хан и царя да се съюзят срещу ни?

Тук Фатма чуваше как мъжете отвъд се смеят гръмко. Види се, разсмиваше ги дори мисълта за съюз между Портата и Русия. Само Осман не се смееше, защото единствен помежду им бе повече от войник.

Фатма често се питаше дали син ѝ не допуска в съвета си тия — войниците — просто за да следи какво мислят и да се чувствуват съучастници в неговото дело. Иначе Пазвантоглу не се оставяше да бъде отклонен от някой техен съвет. Той винаги слушаше само себе си, без да споделя с кого да било своите за и против. Но умееше да придаде на всяка своя постъпка вида, че е замислена и изпълнена от една голяма общност.

Майката мислено сравняваше сина си с древните и нови владетели; стараеше се да предвиди успеха или провала му. Да, Осман имаше качества, на които биха завидели ред именити мъже; Осман знаеше цената на хората, извличаше полза от всекиго и всичко, не беше роб на дребнавата суета, подринала делото на не един вожд. Той търпеше, дори търсеше значителни приближени, без да се бои, че техният блясък ще го затъмни.

И срещу всички тия качества, дето трябваше да осигурят успеха на Видин, стоеше едно — Фатма не би го нарекла тъкмо страх, защото страхът предполага от какво се боиш. А у Осман тлееше просто някаква задържаща сила, смътна боязън пред неизвестното.

„То е от много ум — разсъждаваше майката. — Защо Манаф Ибрахим няма юзда на волята си? Защото за него нещата са ясни, а Осман ги вижда, каквито са в живота страшно, неразрешимо сложни…“ Не бе ли наследил тази черта от нея; та нали за Фатма хора и събития имаха по много страни и всяка от тях ѝ се чинеше достатъчно важна, оправдана, с еднакво право на живот…

Какво ставаше отвъд? Не спореха ли по-оживено от друг път?

— Ще се пишманите! — настояваше Кара Мустафа. — Не е разумно да изведем из Видин най-добрата войска и да я засилим на майната ѝ. Да заемала Враца, Шумен и кое не. Ами гърбът ни? Дунавът? Похода ще води капудан-паша, хич да не е, ще докара по вода половината си войска. Ще я стовари в Русчук (Тръстеникли повече отвсякога се прави на султанов човек) и ще ни удари в гръб.

— То се знае… — обади се Гяур Имам. — Нали се връщам от Габрово, от Търново и Шумен. За Плевен не говоря — Плевен е по̀ наш и от Видин, дето се вика. А знаеш ли какво ми заръчаха оттам?

Нека Пазвантоглу изпрати по един бюлюк във всеки град, казват, и ще се държим! Какво ѝ е толкоз на султановата войска, казват, ще се помотае под града някоя седмица, сетне ще се разпилее на грабеж, ще утрепе сераскера и туйто! Знаят си хората. Един и два похода ли се разкапаха в Румелия?

Сега на Фатма се стори, че вижда двамина от Дивана: Кондо и Велко. Те мълчаха; дали не претегляха доколко жертвите, които има да дадат българските градове между Балкана и Дунава, не ще бъдат твърде ниско платени?

Някой се окашля, като че печелеше време. Ето чу се Кондо:

— Искам да зная кои тъкмо бюлюци ще изпрати из Подунавето Осман ага.

Сега дойде ред на Осман да замълчи, докато Фатма мислеше: „На гяурите се ще Осман да повери в хайдушки ръце някоя и друга крепост. Български град, пазен от българска войска, с парите и оръжието на Пазвантоглу! Добре са го съчинили: нека веднъж удържат те против султана парче земя, пък върви им го вземи! Нима Осман не се досеща?“

Но Осман съобразяваше същото, дори по-бързо от майка си.

— На изток ще изпратим Кара Мустафа, Манаф Ибрахим и Еминджика. Искам хората на Кондо и Велко, които най-добре познават Видинско, да останат в защита на крепостта.

„Не ти е лоша сметката! (Фатма наистина не чуваше мислите на хайдушките главатари, но те си викаха тъкмо това)? Всякакви еничари и кърджалии ще напъплят Търново, Габрово, Враца, Шумен уж за да ги отърват от султана. А после не се знае какво ги чака. Докато ние браним твоята крепост — хем войници, хем заложници!“

— Ние не ще пръснем бюлюци из градовете, за да ги заемаме и държим — полека, като че решаваше едва сега, поде Осман. — Но преди в тия градове да е влязла султанова войска, гражданите трябва да усетят какво е пък войската на Пазвантоглу! Пред всички тях трябва да обявите моя закон; какво иска и какво дава Пазвантоглу. А щом ви обадя, че походът е излязъл из Филибе, ще тръгнете назад, без да спирате дори за нощуване.

— Ами нещо така ще събираме ли? — попита направо Манаф Ибрахим.

Той трудно си представяше набег без плячка.

— Отсега да се разберем: никакъв грабеж! Запомнете добре своята цел из Подунавето: да покажете силата на Пазвантоглу и милостта му! Ако постигнем походът да се чувствува в Румелия като върху вража земя, стига ни.

— Да се стягаме, а? — попита Кара Мустафа.

— Стягайте се! Гяур Имам — също, само с петдесетина души. Ще трябва да намери Кара Фейзи. Към Едирне бил, викат.

Както всеки по него време, Фатма настръхна, щом споменаха Кара Фейзи.

— Щом трябвало било, да вървя — процеди след доста време попът.

И — гласът на Осман:

— Бъди спокоен! Зад гърба ти е Пазвантоглу! И четиристотин заложници; толкова саби ми отстъпи преди две години Кара Фейзи.

— А бе той нека ми смъкне главата, пък ти изтрепи после и четири хиляди, малко ще ме сгрееш!

Но този път никой не се засмя на шегата му. С всичко биваше шега, ама не с Кара Фейзи.

На одаята на Фатма някой похлопа. Не беше необичайно — през последно време, когато Пазвантоглу биваше зает в Дивана, обръщаха се към Фатма хатун. За всички бе станало естествено една мюсюлманка да се занимава от заран до вечер с мъжки дела.

(Наистина, признаваше пред себе си, каква жена бе вече тя? И на младини Омер не я криеше, както що е ред; жена му нерядко се вестяваше в селямлъка между мъжете, разменяше дума с Омеровите гости. „Ако да бях някоя хубавица — мислеше си тогава тъжно тя, — Омер не би търпял мъж да докосне с поглед върха на еминиите ми…“ Но старата болка отдавна беше прегоряла, споменът за мъртвия не тревожеше нощите на Фатма.)

— Кой е?

— Аз съм, хатун.

Беше Исмет, старият им слуга.

— Трябва веднага да обадиш нещо на сайбията.

Колкото и навикнала да не се стеснява пред мъже, Фатма дълго държа ръка върху резето. До нея като през сън стигаха спокойните гласове на мъжете. „Боже! Та те нищо не знаят, защо стоя като истукан, какво чакам?“ Привдигна по-високо яшмака пред лицето си и влезе.

Десетина чифта мъжки очи я измериха през тютюневия дим. Те я смутиха, та Фатма изговори с усилие:

— Чумата…

— Какво?

Осман сякаш първи схвана колко много означаваше тая едничка дума. С две крачки застана той пред майка си.

— Чумата… е във Видин — повтори Фатма с изтръпнали до студено устни.

За миг прочете в очите на Осман ужаса, който бе подкосил преди малко и нея. За миг тия очи не виждаха, а в следния лицето на Осман отново върна обичайния си вид.

— Новината не ни изненадва чак толкоз — все пак леко скриптеше гласът му. — От някое време се говори, че чумата пристигнала тук и там. Кой ще я спре на едно място, щом я разнася размирието?

Мъжете го слушаха, сякаш вкаменени. После Хайдут Велко, най-младият, проговори:

— Само това ни беше ексик!

И тежкото мълчание продължи. То притискаше Фатма, но тъкмо загдето тия препатили, изпечени мъже нямаха смелост да продумат, за да успокоят нея и себе си, Фатма се улови в ръце. Чинеше ѝ се, че върви срещу силен вятър, не ѝ достигаше дъх, а говореше и говореше:

— Да, трябваше да се очаква… както каза Осман ага: колко пъти е било обсада без чума? На пръсти се броят навярно; обсадата и чумата са близнаци… На чумата лекът се знае — бягане. Ще кажете, че скоро никой не ще избяга из Видин, ще бъдем обсадени за месеци… Но има и друг лек: болният веднага да се отдели от здравите… Ще подредим с постилки някой яхър край реката и там ще изпращаме всекиго, дето усети, че го втриса… Яхъра ще вардят еничари. Те ще оставят храна на болните, здрав човек не ще влиза там.

Страшно!… Страшно!…

Фатма сякаш видя десетките осъдени хора, които нямат сила да доближат съда с водата и торбите хляб; които се влачат — стенещи, изпосталели като мощи и лежат дълго, мълчаливо, мъртви много преди смъртта си.

Вкопча ръце до болка; бе впила нокти в дланта си. Не забеляза кога яшмакът ѝ се е смъкнал, сега стоеше с открито лице срещу мъжете, а и те май не забелязаха нищо нередно в това. Чинеше им се, че познават отдавна туй остро, неспокойно лице с некрасивите, а чудно властни очи — навярно Фатма цяла се издаваше в думите си, та всеки бе отгатвал зад плътния яшмак тъкмо такива черти: нейните.

— Ще преборим и тази беда, Фатма хатун — окопити се Пазвантоглу. — Не чумата ще предаде Видин на султана. Колко болни са намерени в града?

— Двама.

— До един час да оставят Видин! Не, това ще оправя аз — додаде той (бе видял, че Кара Мустафа понечи да излезе). — А до довечера ще мина между всички войници, събрани в крепостта и под нея. Ще им кажа, ще ги помоля… Нека, който се усети болен, сам остави Видин по своя воля. Ако милее за онова, което трябва да опазим всинца.

— Ами Коранът? — мрачно проговори Еминджик. — Вярата ни не позволява истинският мюсюлманин да се пази от смърт; неговият живот е в ръцете божи, недостойно е да пречим на божия промисъл.

— Който е истински мюсюлманин, не би бил под Видин през хилядо седемстотин деветдесет и седмо лято — отряза Пазвантоглу.

По Мустафа паша сокак Хайдут Велко уж случайно застигна Кондо, успореди се с него. Бинбашията му беше казал, че не е хубаво да ги виждат много заедно. Но сега всички се разотиваха като попарени, та едва ли би им скимнало да помнят кой с кого е вървял.

— Ще ни налегне сладката и медена, а? — по момчешки, се пошегува Велко.

Напук на цялото си перчене, струмишкото селянче, което бе събрало дружина от стотици мъже, преди още да са му клопнали трийсетте, гледаше Кондо като нещо много голямо — пример за хайдутин. Затуй не изпускаше случай да узнае какво мисли старият харамия, негласният първенец на християните в Пазвантоглувия стан.

— Тя, сладката и медена, навсякъде намерва човека — хвърли му поглед изпод око Кондо Бинбаши. — Не ще дума, в гората по-лесно щяхме се опази, ама хемен тук ни е докарала работата, тук и ще седим.

— Мен пък ме е страх — все момчешката си призна Велко.

— Ох! — без да му отговори, разпъна рамене и изтегли врат бинбашията. — Ох, гръб не остана, сякаш съм теглил каруца. Знаеш, кога излизам от Диван, всяко влакънце по мен трепери. Стягам ли се нещо, накриво ли седя…

— Как щяло? — ухили се, забравил чумата, Велко.

— Мъчна работа е то, брате, не е за нас работа. Кумиш се пред оная лисица, гледаш хем да не пропуснеш някоя дума, хем да проумееш какво има зад нея, хем и ти така да отговориш, че хем да не те усетят, що мислиш, хем да угодиш… — сам се заплете в словото си бинбашията и заключи: — Голям зор де, туй исках да кажа. Навярно от него и гърбът ме заболява.

— Е, право. Туй не ти е да пукаш и да прибягваш — охотно се съгласи Велко. — Ама нали трябва…

— Трябва! Ама знаеш, брате, най-лошото е друго. До ден ще рекат за нас хората: „Турски помагачи станали, отишли да правят ортаклък с Пазвантджията.“ Хабер не ще имат как се е цепила тая, простата глава да играя на котка и мишка с видинския господар, на какво съм залагал…

— Бре! — Велко не се и замисли. — Ти да не вярваш, че все такива като тебе и мен ще останат хората? Не, бинбаши, не туряй си гайле на сърце: всичко ще разберат те. Пък ако не разберат, плюл съм аз на такивата хора!

III

Можеха още снощи да пристигнат при Кара Фейзи, но Гяур Имам спря момчетата си в полите на планината и не им даде да вървят по-нататък.

— Дето се вика, стигнахме. Няма какво толкоз да бързаме, и утре е ден. А пък в тъмницата да не стане някоя беля; отиваме по дявола и ние, и заръката на Пазвантоглу.

Явно беше, че попът повече се бои за дружината и за себе си, отколкото за важната заръка, която носеше. Петдесетте харамии наистина не бързаха да се наврат в ръцете на Кара Фейзи.

Нарочно не накладоха огън, взеха да се обаждат, че една нощ ще мине без огън, че били капнали и какво не. Седнал помежду им, Гяур Имам се подсмиваше — беше му смешно, че дружината се свени да признае страха си от големия главатар.

— Тъй и тъй не ще ви дам да палите огън — рече им. — Отде да знаем на какъв ум е тази вечер Кара Фейзията. Хайде, лягайте! Изберете се само петима, с мене — шест; ние ще вардим до среднощ. Сетне ще събудим другите.

Мъжете налягаха, а шестимата се разставиха гърбом към тях, втренчиха се отегчено в нощта.

„Харамийска орисия, ех! — мислеше си Гяур Имам. — Мирен човек да е, подир седмица препускане, щом слезе от коня, ще се захлупи, ще му отцепи един сън, та ако ще да знае, че събуждане няма. А нашата е като вълчата — ден и нощ все нащрек. Не, по-добре сме от вълците, те са без раздумка, безсмислени. Пък аз за половин нощ ще прекарам през ума си какво не, целия си живот ще преживея повторно за половин нощ стража…“

Не му трябваше да преповтаря чак целия; стигаше да се сети, че само преди десетина той, същият Гяур Имам, е бил поп Иеремия с енория от три-четири махали в Еленския Балкан.

„Хайде холан!“ — искаше да възрази на своя спомен, а споменът му натрапваше образи, още неизбелели.

Гробищата на Горни колиби… Пак е есен, архангеловденска задушница. Гробищата, както в повечето колиби, са на място стръмно, а есенните дъждове го правят и хлъзгаво. Из тази хлъзгава кал едва мести нозе поп Иеремия, в изсивяло, протъняло расо със закърпени плещи; обикаля от гроб на гроб, мънка молитви, следи с гладни очи ръцете на плачещите и бърза-бърза да види какво ще му пуснат в чувала.

Но жените не се засуетяват, като кога има да дарят; те все гледат купчините пръст строго и сърдито. А попът чувствува, че не те са просили духовно утешение, а проси той; нали чакаше задушница, та да се наядат дома.

Иначе често ядяха жълъди; попът и досега усещаше върху езика си тръпчивия им вкус, по ноздрите му сякаш бе полепнал мирисът на мокри, гнили листа през късна есен или пролетес, когато селяните ровеха да търсят оцелял жълъд и буковини. Ровеха мълчешката, озверени на цял свят, обидени на бога.

„Бога ми, защо всички те не рипнаха, та — в гората? — запита се Гяур Имам, понеже никога не бяха го хранили ръцете му и не можеше да разбере, че за колибарите би означавало да се признаят бити, ако отстъпеха от дюкяните и къщята си. Мигар и аз бих уловил шумата, ако имах челяд…“

Вярно, нямаше си. Децата му не траеха, мряха едно през друго още непроходили, а някои — и неродени. Не беше само от глад, нефелаше нещо попадията, целият ѝ род беше хилав.

Както винаги, когато мислите му опреха дотук, Гяур Имам се сгърчваше цял в отмъстителна болка. „И на горския звяр бог дава дете, а мен остави като яловата смоква… Защо, защо ме наказа господ? Наказа те заради всичко, което свърши отсетне, заради стотиците майки и сираци (отговори си сам). А че как можех да не свърша онова, що свърших отсетне, щом вече беше ме наказал господ? Ще рече, няма кому да се сърдят ни архангелите, ни Богородица — нали, без да ме питат, са ми отредили и наказанието, и греха…“

— Бинбаши, аз ще те сменя. Май мина полунощ.

Беше едно от момчетата. Триеше сънено очи, тръскаше глава, като че излизаше не от сън, а от вода.

— Вземи и клашника ми, та се завий, само с едно чердже е малко, хладни са нощите.

Гяур Имам се промъкна до постелята на новия стража, пъхна се под още топлата завивка.

„Не съм съвсем сам, ако да не дочаках отмяна — утеши се той, докато заспиваше, окътан в чуждата топлина. — Каквото бог взе, върна ми го размирието. Голяма челяд… Всички харамии из Румелия. Ей тъй ще ме постоплят със завивка и с добра дума, додето някой ден се скараме за ягмата и ме изпратят при тате…“

И поп Иеремия, иже нарицаем Гяур Имам, заспа, усмихнат в сиворижата си брада, сякаш последната мисъл преди съня му беше не за мрене, а за сватба.

Уж смятаха и пресмятаха, че са спрели да нощуват току под стана на Кара Фейзи, а на другия ден биха още доста път, за да го стигнат. Гяур Имам си рече, че няма голяма разлика между стана под Видин и този, почти навръх Странджа. И двата бяха многолюдни, струваха ти се неизброими. „Брей! — удиви се попът. — Ако преди двайсетина години кажеше на някой харамия, дето се тули зад шумата на боазите, че някога харамиите ще имат своя войска, само би ги разсмял.“

Наистина човек би взел сборището за аскер. Цяло хергеле коне пасеше по поляната; чадърите на Карафейзиевата войска бяха от бели, съшити из просто корабно платно, до пъстри, на кърмъзени и жълти резки, свилени. „Пашовски — заключи попът. — Колко ли чаушбашии, бостанджибашии и везири са яли пердах от дьонмето, та им е обрал чадърите?“

В отсамния край на стана бяха казаните; около тях се суетяха много хора. Гяур Имам избра това място, за да навлезе между Карафейзиевите, то му се стори най-мирно.

— Е-хе-хе-хей! — подвикнаха му, навярно стражите, и Гяур Имам вдигна дясна ръка.

Не идваше за бой, ще рече. Но не спря.

— Стой бе! — изпречиха се напреде му трима с извадени пищови. — Какво търсиш в стана на Кара Фейзи?

— Него търся! — изрева на седлото Гяур Имам, дойде му сърце. (Щом не гръмнаха, преди да проговорят, беше се разминало.) — Нося му хабер от Пазвантоглу.

— Глей ти! — без стръв рече началникът на стражите. — Постой първен тук и си кажи името, че да обадим на главатаря. После вече може.

Един стражник отмина навътре в стана, а около малката дружина на видинските войскари се струпа доста народ. „Сякаш нарочно ги е събирал от всички краища и всички вери — рече си попът. — Де сме мислили, че ще застанат на една табия и гяури, и поганци, че ще се измешат, като че никога нищо не е било! Защо стана тъй, как стана? И дали ще остане тъй, щом свърши размирието?“

— Е-хе-хе-хей! — връщаше се тичешком стражата и викаше отдалеко. — Главатарят каза да вървиш при него. Ако щеш с хората си, ако щеш сам.

— Сам ще вървя! — отряза Гяур Имам. — А вие нахранете момчетата ми, седмица път бием.

Стражът му посочи към склона. Тук поляната се издигаше стръмно преди гората. Попът забеляза тъкмо на ръба ѝ, под последните дървета, неколцина мъже.

„Дали мога отгатна кой е Кара Фейзи?“ — запита се попът. Не беше трудно да откриеш главатаря между останалите; той като че сам викаше името си, тъй диво се открояваше всред отпуснатите под дърветата мъже. Уж стоеше на място, охлабил едно коляно, с палци в пояса, а ти се чинеше, че върви срещу ти с отметнати назад плещи, че напира напред и напред.

Изглеждаше почти млад: („Мигар е вярно, че него не ловят годините? — спомни си мълвата Гяур Имам. — От колко време вече цяла Румелия слуша за Кара Фейзи, не може да не е барем четирийсетгодишен.“) Тясно, изопнато, златистомургаво лице с изсветлели от слънцето мустаци и коса, с остро изрязани уста и брадичка и необичайно зеленикави очи.

— Добре дошъл! — рече главатарят. — Ти си Гяур Имам, нали?

— Аз съм — отговори, зачуден откъде оня го позна.

— Тъй си и мислех: Пазвантоглу ще проводи тебе. Знае той, не търпявам еничари. И хайдутин не е за при мен; с разните войводи като Кондо сме се секли. Ще рече, изпратил е някого от по средата — ни така, ни инак. Като мен.

„Дали туй трябва да му бъде усмивката?“ — попита се попът.

Мъжете под дърветата мълчаха, та пратеникът реши, че трябва да заговори той.

— Нося заръка от Пазвантоглу — започна. — Пазвантоглу се готви да брани крепостта срещу похода на сераскера…

— Повече от сто и двайсет хиляди човека — подсказа му Кара Фейзи.

— Много са, това щях да река и аз. Срещу голям поход ще излязат войските на Пазвантоглу.

— Виждали сме и други походи.

— Този, викат, нямало да бъде като другите.

— Толкова голям, та някои мислят, че Селим хан лъже света: че уж събирал войска против Пазвантоглу, пък се канел да удари Русия — все взимаше думите из устата на Гяур Имам главатарят.

— Вярно, говорят. Ама ние трябва да се готвим, все едно че походът е само срещу нас.

— То така и ще излезе. Селим хан не може да започне нищо, преди да умири Румелия.

— Под Видин се е стекъл страшен народ, Пазвантоглу е решил да се опре здраво…

— Туй го знаем, карай нататък! Тебе защо проводиха?

— Пазвантоглу те моли да подпишеш тази книга — разбрал, че приказките са излишни, пристъпи направо към работа попът.

Онзи взе писмото, дълго го развива и още по-дълго се взира в ситните букви.

— Книга, а? Хм…

И изведнъж, вече не замислено, а със студена яснота:

— Не обичам аз книгите. Защо ни е това писмо, какъв хаир ще видим от него?

Попът се сети, че сега е сгода да обясни що пише в посланието. Но така, та да излезе: уж мисли, че Фейзи го е прочел.

— Пазвантоглу воюва не с твоето оръжие, Фейзи ага — подзе. — Пазвантоглу смята, че не е достатъчно да бием Портата с огън и желязо; трябва да направим султановите хора да се усещат в Румелия като върху вража земя; да вдигнем срещу Селим хан всеки — правоверен или неверник — жител на Румелия. Вярвам, чули сте, че Пазвантоглу сне данъците от цялата рая във вилаета си и я въоръжи. Не войска ще поведе той срещу Портата — ще поведе Румелия.

„Ех, това май не биваше да казвам!“ — стресна се Гяур Имам. Бяха го повлекли думите, изричани десетки пъти в разни села, когато ходеше да призовава нови бойци при Пазвантоглу. А тук беше различно: не минаваше ли големият главатар за чело на размирието в Румелия? „Да ми изсъхне езикът!“ — тюхкаше се наум попът.

Пролича, че и Кара Фейзи е забелязал пакостните думи: едва видимо се извиха веждите му, между тях, падна гънка. Но Фейзи не прекъсна пратеника, та той продължи:

— Навярно още не е дошло до вас: Пазвантоглу разпрати бюлюкбашиите си из градовете отвъд Балкана да обявят волята му — как занапред ще се живее при Пазвантоглу. Така се надяваме, че и последният селянин ще престане да плаща на Портата. Туй — за селяните. Но остават хилядите кърджалии из Балкана и гората, хиляди хора, за които няма по-голям от тебе, Фейзи ага. Към тях пък трябва да се обърнеш ти, да им обявиш твоята воля: бой на смърт със султановата войска и власт в Румелия. Ние ще мирясаме, ако Селим хан вдигне ръце от Румелия.

Тъкмо това пишеше в листа, който сега се огъваше между пръстите на Кара Фейзи.

— Не, няма да мирясаме! — отсече неочаквано главатарят, сякаш от цялото слово на попа бе чул само последните думи. — Каквото ще да нагласят помежду си Пазвантоглу и Селим хан, каквито и книги да разпращат — няма да мирясаме!

„Мале мила, кипна!“ — обърка се Гяур Имам.

— Нам какво от пазарлъците между твоя Пазвантоглу и султана? — натърти Кара Фейзи.

— Пазвантоглу те брои за свой най-близък приятел, вие двама можете срина султановата власт в Румелия. Язък ще е, ако си разтурите сговора тъкмо преди похода; не ще има по-голяма печалба за Селим хан от тази. Повярвай…

— Стой!

И като видя как пробягва уплаха по лицето на попа, Кара Фейзи продължи не тъй рязко:

— Не ми е приятел Пазвантоглу, излъгал те е. Вярно, преди три години му изпратих няколкостотин души войска. Не загдето ми е умилял. Ама Пазвантоглу се биеше против султана, против всички султанови псета. Защо да не му помогна, щом имаме един враг? Аз и сега ще помогна на Пазвантоглу. С това, че походът не ще се върне назад. Кое и как — моя работа! Но Пазвантоглу не ми е никакъв; нямам аз сговор с хора, що разпращат книги. Ако твоят господар би сторил добро на раята, защо са му потрябвали разни писма, а?

— Ами… нека тя знае отнапред какво ще получи от Пазвантоглу, за да се впрегне и помогне срещу султана.

— Това е то: да се впрегне! Ще я изпрегнете от султановото тегло и ще я впрегнете в Пазвантоглувото. Ей затуй са те, писмата; затуй казах, че не обичам писма.

— Едно не разбирам, Фейзи ага — удари напреко попът. — Нещо ще навреди ли на боя ни с Портата, дето селяните из Румелия ще настръхнат още повече срещу Селим хан? Пък и те, право да си кажем, вече видяха полза от кавгата между Пазвантоглу и Дивана: в цялото Подунаве не остана мъж без пушка — такова запомнило ли се е?

— Ей ги къде са мъжете с пушки! — посочи Кара Фейзи към стана. — Който иска да се бие с еничарите и султана, мястото му е в гората. Тук работата е чиста: каквото можем, ще вземем сами. Ако изтребим всички аги и кадии, везири и паши, ако сринем Стамбул и му дадем една ягма — защо тогаз някой си Пазвантоглу ще трябва да свали данъка от хората? Който е кадърен, сам да се отърве от данък!

Изглежда, главатарят считаше разговора за свършен; той бавно занавива свитъка.

— Не ще подпишеш, а? — опита още веднъж попът.

Кара Фейзи поклати глава.

Беше привечер — дружината тимареше конете си, за да потегли утре рано: при Гяур Имам дойде един, та го извика повторно при главатаря. Имал още нещо да му каже.

Ако попът познаваше Кара Фейзи по-отдавна, много неща и у Кара Фейзи, и в стана му щяха да го зачудят. Времето сякаш бе променило големия главатар — кого ли не променя времето?

Отминали бяха годините, когато Кара Фейзи шареше като вълк-единак из Румелия, осъмваше на Доспата, а замръкваше в Балкана, гонен от сляпата мъст. През ония години човек (дори най-старите от дружината) рядко го чуваше да проговори, пък проговореше ли — да каже повече от десетина думи накуп. През ония години Кара Фейзи сякаш не спеше и не спираше; блазнеше го, че няма село, което да не опустее по пътя му, че няма главатар, дето ще излезе да премери сили с него, че не се е родил султанов човек, който да го срещне и се прибере читав назад.

На пръсти се броят разбойниците, що биха се похвалили със славата на брезнишкото дьонме.

После дойде Котел — за обсадата на Котел главатарят никога по-късно не спомена. Така Кара Фейзи и не научи, че са го прогонили не котленци, а хайдушка дружина от трийсетина човека, която водеше някой си Първан. Така Кара Фейзи остана да вярва, че му бяха отнели победата котленските чираци, ковачи и джелепи. Но и то донякъде бе истина, защото цяла Румелия вярваше в същото: „Кара Фейзи отстъпил пред мирните хора!“ Можеше ли вече мина за шейтана, за бича в божията ръка?

Едва ли. Раната под лявата мишница… Спомняше си: из нея струеше кръв, както от всяка рана в живо месо. Дълго я кри от всички, а тя болеше и забра, както всяка рана, която цериш сам — нали иначе ще забележат. Наистина, дружината не я забеляза. Но главатарят знаеше за нея, знаеше, че и него лови куршум.

Месеци, след като избяга под Котел, той не миряса ни ден. Дружината сновеше като халтава от планина на планина, от поле в поле. Главатарят яздеше и яздеше напред, всеки ден още по-мършав, още по-тъмен.

Следваха го. Такова нещо е вярата: само много силният може с един замах да заживее без нея. А слабите се държат о вярата си, макар че е помръкнала; страх ги е без вяра.

Главатарят го долавяше. Бе убеден: трябва му една сполука — но сигурна, съвсем пълна, — за да прогони спомена за поражението на Кара Фейзи. Защото тези хора — стотиците, които бе откъснал завинаги от мирния живот и смразил на смърт с мирния човешки род, — те искаха да му повярват отново.

Преди Котел бе му се струвало, че стига да налети, и ще успее. Сега главатарят вече обмисляше, пресмяташе, предвиждаше, дебнеше. Кара Фейзи бе станал друг. Още по-страшен, защото не се осланяше на звездата си.

Новият Фейзи задаваше на Портата повече ядове от стария; той имаше съюзи и договори с други главатари, между стана му и разни горски поляни, проходи и села сновяха пратеници; той изслушваше и преговаряше, той знаеше всичко. За новия Фейзи размирието бе вече не безимен въртоп, в който едничко късметът ти може те опази. Днес главатарят си даваше сметка, че във въртопа швъка всякаква риба, че по-едрата изяжда по-дребната, че и размирието има свой закон.

Да, големият главатар беше се изменил. Дали тази промяна дойде поради Котел, чираците и Божил чорбаджи, малката рана под лявата мишница, или поради друго?

Времето, да речем. И то вече не беше същото. Размирието живя тъй дълго, че наистина изработи свой закон и човек можеше да се задържи над въртопа само ако познаваше закона му.

Попът се надяваше, че тоя път Кара Фейзи ще го вкара в шатрата си, някоя от ония, пашовските. Но главатарят го чакаше пак на същото място, под открито небе. Беше се излегнал върху клашника си, наметнат с вълчи кюрк, гологлав. Гяур Имам си спомни приказките за истинския хаирсъзин — че не можел да заспи на закрито, плашел се от всяко затворено място.

Под дърветата бе накладен огън и ги нямаше днешните десетина мъже. Главатарят накара госта си да седне съвсем близо.

— Можех и да не те викам, Гяур Имам — бяха първите му думи. — Зер днес си казахме всичко, дето беше за казване. Ако съм те викнал, знаеш ли защо е?

Гяур Имам изрази мълчаливо недоумение.

— Защото — продължи главатарят — те имам не за тоя, за какъвто са те пратили. Ти за какво не миряса преди три години?

— Нямаше къде да мирясаме. Никой от хората ми не беше побягнал от своя земя, все такива са с мен, досущ фудули. После отидохме при Пазвантоглу.

— Той ви даде земя, тъй ли?

— Дава… Никой от нас още не е видял мира, та да седне на земята си, ама нали е друго, като знаеш, че някога ще мирясаш на своя земя.

— Да… Пазвантоглу барем плаща, викате си, а?

— Ще плати, казва. — Гяур Имам вдигна очи от огъня и се вгледа в главатаря. — Ти какво мислиш? Че Пазвантоглу ни е купил душата? Ами кой не плаща сега, ти не плащаш ли! Има ли дружина, дето да е натрупала колкото твоята?

— Ваша работа… — прекъсна го Кара Фейзи. — Там се не меся. Ама ти докара приказката дотук и искам да ми отговориш. Истината, както сам я виждаш.

— Питай!

Попът усети, че сега главатарят ще каже нещо, което отдавна обмисля, тъй тежко го приковаха неговите зелени очи.

— На тебе, на всички ви под Видин, не минава ли през ума, че Пазвантоглу се бори не просто за Видинско, за отделен от Портата пашалък. Пазвантоглу се гласи за султан! И, бога ми, ще успее, щом сме се юрнали да му помагаме — ти, аз, десетки главатари и безброй хаирсъзи, селяните, градовете.

Попът замълча. Мислеше си: „Може и да е вярно, че Кара Фейзи бил направил размирието — тая хала, дето всеки от нас носеше у себе си и не знаеше как да изкара на свят… А той посмя, излезе да коли и пали наред, отприщи и нас… Сега Кара Фейзи пак първи изрича онуй, което всеки в стана под Видин мисли, дори още не мисли.“

— Защо не отговаряш, Гяур Имам? — подсети го главатарят. — Толкова ли е мъчно?

— Не зная какво да кажа… Седя аз до Пазвантоглу, с мене още Кондо, Манаф Ибрахим, Кара Мустафа, Велко… Вярвай: Пазвантоглу ни веднъж не е споменал такова. „Видин за видинлиите! — казва. — Да отървем колкото може повече земя от властта на Портата!…“

— И да я дадем на раята, вика, нали? Ясно. Лъже — отряза без злоба Фейзи. — Лъже ви.

— Минава ни през ум. Но какво от туй? Да оставим Селим хан да смири Румелия, а? Да бъде, каквото е било? Пък така, в гюрултията, дано нещо се промени.

— Там е то, че нищо не променяте. Ако Селим хан е кекав, ако цялата му раздърпана войска може я бѝ всеки, така ли ще бъде, ако султан стане Осман Пазвантоглу? Или ще споменавате с добро Селим хан и щуротиите му.

— Знаеш, Фейзи ага — попът го погледна безпомощно, — не ми сече главата дотолкоз. Затънем ли по-зле, ще му търсим колая, отсега не можеш го премярка, много уплетена е тя.

— Сетне… Опечете му вие султанството на Пазвантоглу, пък сетне елате ме търсете!

— Ще те потърсим, че какво? — простодушно изтърва попът.

— И ще ме намерите! — отговори твърдо Фейзи. — Както ме намериха половината от ония, дето ги поблазни прошката на Селим хан. Наядоха се на султанова милост и потърсиха баш-хаирсъзина.

Сега млъкнаха и двама. Гяур Имам сякаш обмисляше прокобата на главатаря, а главатарят просто лежеше по гръб под безбрежното небе.

— Ти да не си речеш само — обади се след много Кара Фейзи (гласът му беше далечен и тъжно чужд), — че съм завидял нещо на господаря ти. Хич! Тръгнал съм срещу султани и паши не за да ставам аз големец. Мене ми стига да зная, че с една дума мога да пратя по дяволите цялата хитра измислица на Пазвантоглу; стига ми да съм уверен, че при Кара Фейзи ще има хора и когато от войската на Пазвантоглу не остане помен.

И забелязал, че Гяур Имам го гледа със суеверната почит, с която от години насам се стряскаше пред големия главатар цяла Румелия, Кара Фейзи додаде:

— Всичко, дето говорихме тази вечер, можеш да отнесеш на господаря си, не го крия. И му кажи: докато Пазвантоглу се бие с Портата — нищо от туй, че крои бог знае какво, — докато е враг на Селим хан, Кара Фейзи ще стои зад гърба му! Ама рече ли сам да става везир или султан, ще се бия с него, както досега със султана. Няма различни султани, по-добри и по-лоши, туй съм научил аз: власт щом е, тя бива за сметка на ахмаците, дето я търпят. И толкоз по-зле, като се намират ахмаци, дето пък ѝ вярват. Господар, бейски син, щял бил да оправи сиромашта!…

Малцина бяха чували тъй дълга реч от Кара Фейзи. Попът я поемаше със страхопочит, но изпод почитта си рече: „Много ви заболя за раята бре! Пазвантоглу се чуди как да ѝ угоди, Кара Фейзи се бои за нея, че щяла да остане излъгана. И никой уж не се досеща, че (ако наистина му е потрябвало да направи добро на раята) най-лесно ще е да попита нея какво иска, кое ѝ тежи…“

Може да мълчаха още час край огъня. Кара Фейзи се дръпна в себе си, лежеше по гръб и тъпчеше чибук след чибук. По едно време попът разбра, че няма повече какво, сбогува се. Главатарят само му кимна и придърпа клашника към плещите си. Канеше се да спи.

Между огъня на главатаря и първите харамийски огньове на стана имаше много място. Никой не пазеше съня на Кара Фейзи. Попът се сети за винаги будните гавази на видинския господар — нямаше по-богато платени вардяни в цялата султанова земя. Защо Кара Фейзи не се боеше от дългата ръка на Дивана?

Минаваше между огньовете и шатрите Гяур Имам, отиваше при своята дружина. И изведнъж му домъчня, че не ще остане тук, дето всичко беше открито и ясно, а ще се върне във Видин да седи в съвета на Пазвантоглу, да разнася по селата книги като тая, дето сега отнасяше неподписана на господаря си.

„Какво ли ще е, ако останех в Странджата? — помисли си той вече в просъница, макар да бе уверен, че няма да го стори; под Видин стояха няколкостотин негова дружина. («Заложници» — спомни си думите на Пазвантоглу, когато бе говорил за Фейзиевите бюлюци.) «Дали не е прав Кара Фейзи, че със свои ръце нахлузваме въже на шията си?»“

Трети ден яздеше Гяур Имам през Тракия. Държеше се далече от селата. Всяко, речи го, имаше свой шарампол, своя стража, която шареше из къра и обаждаше в село кога наоколо преминават нечисти хора.

„Допреди няколко години бяха чудо шарамполът на Сливен, котленските дувари и порти — рече си. — Днес не ще видиш село без кула, без поне ров… На какво се надява Кара Фейзи, като иска да проточи размирието? Кого ще граби, с какво ще храни дружина? Не щат да проумеят и Осман ага, и Кара Фейзи, че не всичко е в тяхна воля.“

IV

Всяко от петнайсетте стъпала струваше на Иван Замбин усилие. А Атанас вървеше току зад него и все говореше:

— Хубаво, много хубаво стана, че ще свариш поне деветини. Вече не ти се и надах. Викам си, отворила му се е работа, ще закъснее още. Смятах утре да отслужим девет дни на кръстника, че да поемам; всичко вкъщи зарязах на средата.

— Сполайти! — повтаряше Иван Замбин. — Сполай, дето си затворил очите на баща ми.

Искаше му се да изплаче пред Атанас своята тъй неочаквана мъка, благодарността, че кръщелникът драговолно е заел неговото синовно място край смъртния одър на стария. А не успяваше: сдържан, затворен в себе си, той не търпеше свидетели на своята радост или мъка.

Зад двама им идеха пет-шестима близки на дома, по-първи търговци, с които мъртвият имаше алъш-вериш и устабашията на търговския еснаф. Достолепно те подхвърляха по някоя дума — добри думи за покойния купец.

— Чудо човек беше Атанасий, бог да го прости! Душа човек… Как го не завари жив, Иванчо, чакаше те той, „Веднъж да го видя — викаше, и тогаз да склопя очи.“

— Че той бил шейсет и три годишен бай Атанасий! Чак на погребението научих. Мислех го по-млад. Нали все нещо сказваше, горещеше се; като момче де.

Иван почувствува необяснима враждебност: чинеше му се, че дори сега, когато всеки закон изисква мъртвият да бъде споменат с хубаво, в думите на врачани се промъкна насмешка, неодобрение. Твърде различен беше баща му от околните си, за да го оценят справедливо. „Наистина чудо-човек е бил, за да намери общ език с врачанските еснафлии; наистина е бил душа-човек, щом не им даде да разберат тяхното нищожество. А те се подсмиваха зад гърба му: щом толкоз знае бай ти Атанасий, защо си не гледа хала, ами все нам продава акъл?“

— Влезте де! Заповядайте да обърнем по една ракия за бог да прости кръстника! — чу как приятелят му кани първенците.

Все със същото бавно достолепие еснафлиите снеха калпаци и насядаха по миндера.

В одаята бе тъмно, свечеряваше се. Замбин сне свещника от полицата. Докато фитилът прихване, забелязваше как из мрака излизат полека вещите — как оживява цялата му одая.

„Господи, колко исках да се върна! — помисли, застанал унесено със свещника в ръка. — Ето, това е домът ми… Дом са тия дребни шумове, който дори не чуваш; топлината, която те отпуска; играта на огъня върху бакър, книжна позлата и икони; приглушените цветове на килими и постилки… Никога не бих си спомнил какъв цвят има нещо в тази стая, а всички съществуват в мисълта ми като скъпо, близко и познато цяло…“

Навярно загдето добре знаеше какво е чужбина (да вървиш из улици, да седиш в странноприемници, да говориш с хора и пиеш виното им, а да чувствуваш непрекъснато и неотстъпно, че между тебе и тия хора, къщи, улици е прокарана невидима стена, която никога не ще преодолееш), заради туй Иван Замбин така пълно чувствуваше що е дом.

А убеждението, че домът е нещо неповторимо, веднъж завинаги дадено на човека, пък градът, където се намира този дом, е такъв малък, затворен във всекидневните си грижи, чужд на огромното променливо време — тъкмо то караше Иван Замбин да не знае спокойствие. Още първия ден, стигнеше ли Пеща, Кишинев, Брашов той мислеше само: „Да се върна, да се отпусна дома, до огъня, да ме окътат шумовете и цветовете на нашата къща!“ А щом си дойдеше и пред очите му вечер наместо светлините на големия град, пръснати далеко, сякаш нямат свършек, замигаха редките сънени светлинки на Враца, от този миг Замбин заживяваше с друга мисъл: „По-скоро да се махна, да изгазя из това блато, да се върна там, където мерките са различни, където са различни въпросите и средствата и хората знаят аршина на своето време!“

— Нека почетем, майстори, паметта на кръстника! — рече Атанас.

— Бог да прости и лека му пръст! — като курдисани издумаха първенците, свели очи.

После взеха да дъвчат и сърбат шумно; в разговора им все по-рядко се намесваше името на покойния, сякаш Атанасий Замбин бе умрял преди години. А син му се откъсна съвсем от тази глъчка на пийнали еснафи, дано възкреси у себе си спомена за покойния.

Май най-ярко помнеше баща си отпреди кърджалийското. Още тогава, изглежда, между баща и син бе съществувала гореща близост — не бащинска и не синовна. Поради туй Иван изтърпяваше отсъствията на Атанасий Замбин като наказания.

А Атанасий пътуваше често. Но винаги купуваше от чужбина повече приказки, отколкото стока. Често през ония тихи години, които врачани вече съвсем забравиха, можеше да видиш търговеца Замбин пред дюкяна му, накачулен от двайсетина еснафлии, купци. Те слушаха неизчерпаемите му обяснения за живота на пощенските каикчии или на джамбазите в Молдова.

— Едно е важно — завършваше такива свои уроци Замбин, — важното е човек да научи изтънко за другите хора, извън Румелия. Да научи и се поучи. И още е важно: да разправи на ония хора за нас — как например поминаваме ние във Враца. Голяма полза може да произлезе от това.

Още не млад, ама почти малък беше Иван, когато Атанасий го поведе със себе си. Искал — казваше — да му покаже какво е свят: не искал — казваше — син му да се е родил теле и да умре вол. Така Иван като дете видя Белград, Пеща и Брашов, научи езици. Вярно, не кой знае как поживя той на чужбина, защото старият уплиташе сметките, преди да пристигне, та двама спяха в колата, подслонена под сайванта на някой хан.

Години наред баща и син бяха обикаляли чужди градове, а при всяко завръщане Враца се струваше на Иван Замбин по-малка, по-затисната от отвесните стени на Балкана; всеки следващ път врачани му се чинеха по-затворени в жалкото си всекидневие.

— Е, Иванчо — извика го из спомените му устабашията, — много се умисли бе! То вярно — тежко е да не завариш някого от своите жив, ама нали всички сме за там?

— Всички… — отекна синът.

— В лошо време ти падна да поемеш бащиния си алъш-вериш. И много по-патили от тебе затъват днеска. Ама ще се оправиш; хич да не е — колкото покойният Атанасий.

„Нарязаха се!“… помисли Иван; пак бе доловил снизходителната насмешка на врачани към баща му.

Изправи се. И:

— Бог да прости тате! — изговори тържествено.

Но не седна отново. Стоеше над първенците, гледаше отвисоко посивелите или вече съвсем бели глави, тежките, тъмни, възлести чифтове ръце върху месала. Как си личеше, че тия не са трето или пето коляно купци, а всеки е минал през чираклъка и керванджийството, за да стигне до своето място в еснафа.

„Най-лошото е, че народът ни е без истински първенци; кръвта му не успява да се избистри през поколения охолен живот. Смогне ли някой да прокопса, ще го ограбят душманите или ще му смъкнат главата. И синовете му трябва да започват отначало: чираклък, кираджийство или кърджалийска дружина…

Какво ги коря, имам ли право? Стиснати, алчни, готови да заложат децата си, за да спасят парите и дюкяна — отстрани изглежда нечовешко. Ако не се опиташ да ги разбереш: деца дал господ и ще даде, а имането е плод на цял живот мъки, труд и страхове — не би го постигнал повторно, щом ти е отмерен само един живот…

Не е крив родът ми — рече си Иван. — Не сме криви, че нямаме още свои герои. Нека видим второто, третото поколение първенци — тогава ще заговорим!…“

Че нали тъкмо Иван Замбин беше трето коляно търговец. Нищо толкова рядко за българин в султановата земя. А какво бе извършил, за да стане герой на рода си?

Почти виновно огледа своите гости — дали някой не отгатва укора, който си беше отправил сам. Не, първенците се разместваха тежко, поемаха да си вървят.

Иван ги изпроводи облекчен. Искаше му се да остане сам. Или само с Атанас — което всъщност бе едно и също.

Стара близост свързваше двете им семейства — на врачански и тетевенски търговци. Тя доведе дотам, че Атанасий Замбин кръсти Николовото първо момче с името си, а това момче — когато израсте — стана едничкият истински приятел на младия Замбин.

Малко необяснимо бе това голямо мъжко приятелство: двамата бяха твърде различни хора. Атанас не изпитваше глад за странствувания, нито го тревожеха големи въпроси. Но той имаше една черта, която го правеше особено необходим на Замбин: Атанас бе дълбоко уверен, че човек като Иван земята още не е носила.

Тетевенецът благоговееше пред ума и познанията на приятеля си, гордееше се с Ивана, боеше се, че онзи не си дава сметка за своята висока цена. А всеки път, когато Иван се прибереше във Враца, Атанас окачаше катанец на дюкяна си и потегляше да се разговори със Замбин.

Мислещ, но затворен, израсъл над средата си, на Замбин тия разговори бяха дълбоко нужни. Те го караха да не страда от самота в чужбина или у дома си; за него Атанас сякаш заместваше десетките слушатели на баща му.

— Как е по чужбините? — попита по някое време Атанас. — Тук току стигат едни слухове! Ако им повярваш, ще излезе, че светът се е обърнал.

— Да, обърнал се е… — неохотно потвърди Иван. — А колко слабо можеш да почувствуваш това във Враца или Тетевен!

— Къде ти слабо! Не би познал Румелия: калета, ровове, всеки мъж — въоръжен… Днес мине ли без пукотевица, утре вече непременно ще има. Запомнило ли се е такова? Тихо беше в Румелия допреди двайсет години.

— Страшно тихо… — сякаш го поправи Замбин. — Но и сегашното е тишина, сравниш ли го с онова, дето става другаде. Не съм за първо по чужбина, да речеш. А се връщам просто сбъркан. Всичко се движи…

— Кое? — не разбра тетевенецът.

— Навярно хората. Всеки като че нещо очаква, готви се, действува…

— Френците им мътят акъла, а?

— Ако щеш, така е. Походите на Бонапарт разнасят революцията, разкрепостяват умовете. Такива приказки!… Откъдето минах, всичко живо — търговци, занаятчии, слуги, — всичко е отворило една уста!

— Господаря псуват, а?

— Него. Свой или чужд. Заканват се. Искат своето. Съвсем различни са мечтите, когато зад тях застане истинска сила.

— Сила, викаш… Ако е за сила, имаме си. Що сила се пилее из Румелия!

— Пилее се, точно: зад нея не стои никаква мисъл, няма мисъл в размирието.

— Защо? Казват, Кара Фейзи непрестанно говорел, че ще вземе Стамбул. Пазвантоглу разпраща бинбашиите си по селата да обявят, че ще отцепи Румелия за румелийците. Ще рече, има мисъл и в размирието.

— Толкова мисли и звярът: ще нападна, за да се наям. А там хората знаят какво искат: равни права, земя. Колко далече сме ние от това, как страшно назад сме от времето си! Безпросветен мрак… Докога ще бъде тъй, все ние ли ще се мъкнем подир историята?

— Кои това — ние?

— Народът ни, българите. Като гледах преди малко как дъвчат и сърбат бащините ми приятели, щеше ми се да викна: стига! Стига сте били доволни, дето още не са ви ограбили и заклали; стига сте броили своето жалко благополучие за връх на човешките пожелания! Има нещо над него, отвъд него. То никога не е било тъй леснопостижимо, както днес.

Иван Замбин бе излязъл от сдържаността си и изричаше пред Атанас всичко, което бе го вълнувало на чужбина: „Време е, проспиваме своя час!“

Атанас не бе навикнал да спори с учения си приятел, а чувствуваше, че сега Иван няма право.

— Виж какво — подзе, готов да се предаде при първия отпор. — Ти не живееш като мен, не си вкоренен в земята ни. Гледаш по-нашироко, сравняваш. Затуй пък не усещаш какво става по нас… Размърда се народът, Иване. Има ли мисъл в това движение? — питаш ти. — Вярно, може да няма, ако ни мериш с аршина на Европата. Но аз си викам пък: дали винаги мисълта води движението? Дали не се случва и така, че самото движение да принуди хората към мисъл?

„Не греша ли, дето познавам твърде бегло земята ни, гдето и тук, както в чужбина, оставам случаен гост? — рече си Иван. Твърде променена ще да е Румелия, щом дори Атанас (търговец, къщовник, най-обикновен човек) е взел да разсъждава?“

— Изход трябва да има — продължи гласно Иван. — Вече не въртоп е размирието, разлив е то. И както при разлив забравяш къде по-преди е имало хълмове и долчини, драки, струва ти се, че сега не съществува нищо, освен тия безбрежни, тържествуващи води… Но и разливът е река, и той се прибира в русло, оттича се. Ще ни повлече до някой ден течението — тогава ще узнаем накъде. Другояче не бива, разливът е кратък. Една кратка пролет…

— Така е — заключи Атанас. — Аз само исках да кажа: съдбата на Румелия ще се реши в Румелия. За нас не важат разни бонапартовци и прочие. Не можем взе ние от другаде акъл, защото никой друг не се е пекъл на нашия огън.

Иван Замбин се засмя — веселеше го тая чисто българска черта у приятеля му: да приземи огромните, неясни, заредени с неизвестност събития, които трябваше да обърнат света.

„Какво пък — оправда се той, осъзнал колко неуместен е смехът му. — Нали, ако бихме взимали надълбоко историята, трябваше да сме измрели до един.“

V

Половин година бе нужна на големия поход, за да се помести от Едирне до Видин. За това време един млад генерал на младата френска република завоюва Италия с част от адриатическото крайбрежие, превзе Йонийските острови и ги превърна в отделна държава. През хилядо седемстотин деветдесет и седма година старите военачалници на стара Европа (десето коляно графове, маркизи или поне барони) го наричаха все още Буонапарте; намекваха за ниския произход на републиканския генерал. Но въпреки тях през годината, в която видинският самозванец напрегнато се готвеше да отцепи от Портата един пашалък, Европа бе принудена да подпише редовен договор с дребничкия, още незатлъстял корсикански войник: договора в Кампо Формио. Който допускаше революционна Франция на балканска земя.

Цяла Европа през тая година обърна очи на Изток: кой ще бъде следващият удар на Бонапарт? И как смятаха да му отговорят източните сили? Султанът?

Глух за опасността, Селим хан бе преследван от една натрапчива мисъл: Пазвантоглу! Вече векове Империята търпеше загуби, но би била неизлечимо осакатена, ако загубеше именно Румелия. Житницата, оризището, овощната градина, зеленото пасище, занаятчийската чаршия на Турция. Сега разбунена Румелия признаваше друг господар.

Много често тровеха Селим хан последните думи на чичо му: „Това е началото на края!“ Често му се искаше да изкрещи: „На мен ли? Мене ли се падна да погреба Империята? Десетки султани — пияници и малоумни — удържаха Румелия; защо точно аз, който струвам колкото всички тях заедно, трябва да изплатя пиянството и малоумието, просташката упоритост на Османовци?“

Преди години Селим хан бе казал пред Дивана си: „Да пази бог от мига, когато начело на сляпото размирие застане един просветен, един умен и прозорлив!“ Ето го, беше се намерил. Той играеше с раята и еничарите, с търговците и чужденците, с ходжите и аяните. Пазвантоглу умееше да примири в един върховен час най-противоречиви стремежи, за да отнесе победа.

„А защо противоречиви?“ — питаше се през тежките си нощи Селим хан. Не се ли схождаха те в това, че и на еничари, и на рая, и на търговци бе дошло до зъби от Високата порта, от оправията на Селим III? Всекиму от тях султанът бе омразен по различни причини, но общото беше, че им е омразен. И Пазвантоглу умело използуваше тая омраза.

Бог е свидетел какви усилия струва на Селим хан големият поход.

Портата заложи всичко, останало за залагане; разпродаде данъци, длъжности и земи. Съвсем недостатъчно се оказа то, за да изхрани сто и двайсет хиляди души.

Смешно беше числото им: със сто и двайсет хиляди Империята не беше тръгвала преди десет години срещу другите две велики империи на своето време, взети заедно: Русия и Австрия. Сто и двайсет хиляди войници хвърляше сега тя против единствен свой град, против един малък самозванец — Осман Пазвантоглу, ага на сто и третата еничарска орта.

Трима сераскери (защото при предишния поход, преди три години, един излезе недостатъчен) трябваше да оглавяват нечувания поход.

От Анадола щеше да изведе войските и бейлербеят Ало паша; откъм Босна и Белград щеше да събере сили бейлербеят на Румелия, Мустафа паша; откъм Добруджа и Влашко трябваше да придвижи своите войски пашата на Силистра, Гюрджи Осман. А пред тях щеше да се изпъчи любимецът на Селим хан — капудан-паша Хюсеин, — за да ръководи с присъщото му военно умение цялата борба против непокорния град.

„Сто и двайсет хиляди души!… — не бе сдържал недоумението си в султановия Диван бейлербеят на Румелия. — Та те биха затрупали Видин само ако нахвърлят накуп емениите си!“

Нещо в този поход не харесваше на Мустафа паша. Туй, да речем, че някои аяни водеха повече войска, отколкото им бе поискано. Султанът се радваше на големите бройки като лакомо дете, но за един стар войник бе ясно, че Али, янинският аян, води неслучайно двайсет хиляди души наместо десет. Тъй Тепеделенли Али щеше да е независим, четвърти сераскер под Видин, който прави каквото му скимне. Но Селим хан (в това той си оставаше истински Османовец) не обичаше да му тикат под носа неприятни предвиждания; той похвали доблестта на Тепеделенлията, а отмина със студено мълчание всички предупреждения на Мустафа паша.

Затуй пък капудан-пашата Хюсеин спечели нова цена в очите на всесветлия: без да му мигне, той се закле, че ще донесе пред височайшия престол главата на Пазвантоглу или ще поднесе за казън своята.

А Селим хан събираше още войници; глашатаи обикаляха най-затънтените краища, обаждаха на кюрди, туркмени и черкези, че падишахът призовава правоверните на свещена война; обещаваха невиждана плячка в Румелия, задгробно блаженство за падналите в бой. Селим хан не забелязваше, че вече е султан Пазвантоглу, а сам султанът — кърджалийски главатар. Защото Пазвантоглу хранеше, обличаше и плащаше, а Селим зовеше на грабеж и палеж.

Половин година се събира средното крило на похода в Едирне. Ало паша, анадолският бейлербей, на два пъти боледува (може би наистина). Кюрдът подреждаше аскера си; приемаше в него дружините на някои аяни от южните краища на Румелия; кюрдски бюлюци кръстосваха Тракия да събират храна за средното крило; неспокойните им набези носеха повече огън и кръв, отколкото зърно. А Ало паша седеше пред шатрата си, вкусваше румелийско вино и румелийски хубавици и никак не припираше за Видин. Нему и тук не беше зле. Особено откак под Едирне довтаса с двайсетте си хиляди арнаути Тепеделенли Али, за сераскера на средното крило настъпиха още по-приятни часове. Той ги прекарваше пак пред шатрата си, но коляно до коляно с янинския господар.

И двамата, Ало и Али (което всъщност е едно и също), бяха надхвърлили петдесетте. И двамата бяха започнали като прости разбойници, бяха завоювали власт с безогледната свирепост, която умее да противопостави дружина на дружина, разбойници на главатар, градове на чифлици — всички срещу всички. Този възел бяха разчепкали, за да изтъкат платното си и Ало, и Али, както много първенци на Империята през смутното време.

Ако човек би ги видял пред сераскеровата шатра през оная тиха тракийска есен, би му се сторило, че двама стари търговци седят на кафе и оправят сметките си — тъй мирни изглеждаха страшилищата на Анадола и Морея. Оланите, дето принасяха чибуци, знаеха повече за разговора им: двамата се надлъгваха за харамийските си подвизи.

През същите месеци Селим хан се топеше в Топкапу, изпращаше през ден гончии да научат кого още чака Ало паша, готови ли са френските топове и хубаво ли са изучени в Левенд чифлик новите низамски топчии. Защото не само в числото на войските се уповаваше Селим хан; срещу Пазвантоглу трябваше да потегли първата част топчии, обучени по новия ред.

Те пристигнаха в Едирне в началото на хилядо седемстотин деветдесет и осма година. Водеше ги сам капудан-паша Хюсеин. Целият неизброим стан на средното крило се струпа да се звери: на сив жребец пред четирийсетте топа яздеше Хюсеин паша в низамски дрехи. След него идеха топовете — не такива, каквито си ги знаеха открай време, а нови, гяурски топове. Всеки влачеха по четири чифта коне. И ходът на четирийсетте чифта чугунени колелета, и тропотът на четири пъти по четирийсет коня вдигаше такъв грохот, че кюрдите се изблещиха: голяма сила, страшна работа! „Гяурска сила!…“ — подхвърли някой.

В стана под Едирне топчиите останаха на отделно, сякаш чумави. Нали за тях се говореше, че ядели свинско месо и слушали френски началници, войската гледаше да се не смесва с тях, та да не си обърка работите с бога. Низамите — как да е; тяхното усамотение не беше нещо ново. Но нямаше близост и между другите войски. Така Али Тепеделенли, който с часове седеше пред шатрата на сераскера, не позволи на хората си да припарят в сераскеровия стан, ами ги държеше на цял час път. (Дочуваше се, че кюрди и арнаути се трепели, щом се срещнели. Янинският господар обидено отричаше такива слухове; тях пускали — каза — някои маши на Пазвантоглу, за да всеят недоверие между султановите войски.)

През ранната пролет Селим хан, доведен до лудост от полугодишните приготовления на Ало паша, сам пристигна една утрин в Едирне и нареди войската да поема на другия ден.

Този път не построиха навес от златист атлаз, под който да почива падишахът, докато отпрати похода. Селим хан стоеше край пътя за Филибе на кон, в тъмното си фередже от тънка вълна. Приличаше на нетърпелив влюбен, тъй здраво хлътнал, та не му останало време да се издокара.

Първо по пътя с адски гръм се изнизаха топовете, съпровождани от спретнати низами. Както ония карагьозки фенери, които и не забелязваш, ако са тъмни, а веднага привличат погледа с плавното движение на картините си, запалиш ли огън във фенера, така Селим изведнъж светна радостно с изяществото на тясното са още младо лице, със златистата игра на очите си — бадемлии, премрежени, топли очи. Не, не беше Османов този устрем на изпусната из кафез птица; не бяха Османови момичешки тънките пръсти, които сякаш имаха не по три, а по десет стави; не бяха Османови витите като лък вежди, дългата шия, прилепналите о главата малки уши. У Селим избиваше най-старата кръв на Изтока, умореното изящество на Грузия, съживено от кратко щастие. Приказната красота на Хадидже-султан, осъдена да радва два-трима мъже, в този миг най-сетне заставаше пред очите на хиляди.

Велможите май забравиха похода (дори крадци и войници като тях бе смутила чудната промяна у султана); гледаха ненаситно Селим. Но тя трая миг; след още миг падишахът отново бе познатият — с изострено от скрита болка, замислено, тъжно лице.

Заточили се бяха анадолските войски.

Оголен, натрапчив страх изразяваше вече Селим. „Боже, по-страшна от всякакви хаирсъзи е войската на Ало паша!“ Безчет конници, немалко — без седла, с една само конопена юзда. Дребни и жилави мъже, кои полуголи, кои заметнати с парче чул или кожа, с чалма от дрипа, боси, Анадола бе изригнала тинята си.

„Кой ги отприщи? — щеше му се да попита везирите си. — Кой налива тоя пушлив шарлан в огъня на Румелия?“

Ти, Селим хан. Твоите глашатаи обиколиха Басра, Акшехир, Каре и Ментеше и обещаха на всеки правоверен богата плячка в Подунавето. Ти повери на Ало паша, който е готов да заколи майка си, средното крило на похода. Ти си съгласен да извикаш на помощ ада, за да задържиш Румелия.

Навярно час криви срещу него лице анадолската паплач, докато последният войник на Ало паша отмина към Филибе. Разтичаха се пейкове, поднасяха шербет на везирите; не само Селим хан беше баялдисал при вида на своя поход.

След малко, колкото да слегне прахта, се поточиха арнаутите на Тепеделенлията. Пред тях яздеше Али, обърнал към падишаха умното си, хитро, насмешливо лице.

„Подир Пазвантоглу иде неговият ред!“ — помисли Селим. Янинският господар владееше не по-малко земя от Видинлията и думата му тежеше не по-малко от Пазвантоглувата. Само че непокорството на Али Тепеделенли бе прибулено от сладки приказки. „Ще дойде и твой ред!“ — повтори си наум Селим, доволен, дето янинският аян не чете мислите му.

То и без да ги чете, Тепеделенлията си знаеше, че след Пазвантоглу кроят същото нему, но това пък Селим съвсем не знаеше. Двама се измериха с усмивка; Али се разтопи от преданост, а падишахът — от благоволение. И арнаутинът яхна нататък, все още прав като стрела; човек, който е пораснал на коня и сякаш е зараснал за него.

Та потекоха арнаутите. „Друго нещо!“ — реши Селим хан. Наистина, те имаха емении, бяха облечени до един, а конете им — хранени. Но Селим си спомни, че първи обърнаха Румелия надолу с главата тъкмо арнаутите на султанова служба, та веднага забеляза колко чудновата е и сега арнаутската му войска.

Конниците на Али яздеха без вик, но безредно, като за първи път оседлан табун диви коне. Под плоски бели фесове пред султана прехвърчаха дървени лица, немигащи очи. И от цялата мълчаливо устремена след вожда си глутница, с яростно притиснати о конските кореми пети, с глави, дето излизат без шия из трупа, с тела, почти слети с неподрязаните гриви на добичетата — от цялата арнаутска конница лъхаше такава вълча волност, че на султана пак се поиска да запита: „Кой пусна арнаутите? Кой се надява да ги върне, щом веднъж са изтървани?“

Още половин час трябваше Селим хан да се радва на арнаутската си конница. Ставаше все по-неспокоен. Огромното число на войската вече не му се струваше залог за победа; султанът си представяше неизчислимата сила, която сам вля в размирието.

„Кой ще ги върне, кой ще ги спре?… — мяташе се мисълта му, докато усети, че се напряга, за да не изгуби свяст. — Не! Само това не!“ — събираше волята си.

Успя. Селим хан остана докрай на седлото.

Арнаутите бяха отминали. Изглежда, още някой чакаше да улегне прахта, за да покаже пред султана своята войска. Тя се зададе — неголяма, към две хиляди човека. Не я водеше никой, ни паша, ни аян. И все пак конниците, яздеха изпружени, на редки по хубост гледани коне, в прави редици; каяфетлии до немай-къде, сякаш всеки носеше върху си своето цяло имане — скъпи дрехи и скъпо оръжие. Леко, самоуверено се поклащаха на седлата тия конници, без алчна суматоха, без низка ярост.

„Дали така ще изглеждат след години низамите ми?“ — помисли Селим хан, дошъл на себе си.

Не се стърпя, кимна на Юсуф ага:

— Чия е тази войска? Не ѝ виждам началника.

— Тези ли? Тези, султанъм, са кърджалиите, дето нареди да бъдат приети в похода, ако пожелаят. Събраха се само хиляда и шестстотин души — и на толкова не се надявахме. Викат, били изметът на размирието, всичко по-свястно отишло при Пазвантоглу или Кара Фейзи.

VI

Тук, на север, пролетта идеше по-късно: дърветата едва бяха изкарали плахи, жълтозелени филизи. Затуй по сивите стени на пролома сякаш се носеше лекичка зеленикава мъглица, а гората бе прошарена от сиворъждивобелите петна на снега, който си отиваше.

В такава гора не можеш да се скриеш; ще те забележат от пътя, дето се точи в дъното на пролома, покрай Искъра. Сега лудите пролетни води на места подмиваха този път, а другаде дори го заливаха — не беше лесно да прекараш по него хиляди мъже и коне, десетки топове.

Втори ден се промъкваше покрай Искъра походът на Ало паша, а стените на боаза втори ден отекваха псувни, каквито не е чувал светът — войската се тътреше с триста зора през лепкавата, студена кал, често газеше до глезени и по-рядко — до колени придошлите води.

„Дяволска планина! — ругаеше наум Ало паша, макар в Кюрдистан планините да са повече от равното. — Сякаш сам проклетият им господ я е препречил като стена през цялата тяхна земя.“

Ало паша не бе научил, че и много по-големи от него военачалници са разбивали чело о Балкана, оставяйки в проходите му по половината или цялата си войска. Той яздеше, без да вдига очи от аршина жълта кал пред копитата на коня си, и ругаеше мислено. Донякъде го утешаваше за злополучията му това, дето лошият път трябваше да го отърве от лоша среща — Пазвантоглу навярно би чакал похода през всеки друг проход, но не и по жалките, едва свързани междуселски пътеки на пролома.

Имаше нещо неразбрано в самото начало на войната. Кюрдът не завари в София (нея Видинлията бе заел още през есента) никаква Пазвантоглува войска; опразнила града преди месец. „Навярно му е трябвала, за да превземе Никопол“ — съобразяваше ходовете на Пазвантоглу Ало паша; във Филибе още научи, че паднал Никопол.

Та бяха заварили София празна. След нея се заточиха селата и колибите из пролома, празни и те. Погледът на Ало паша срещаше на всички страни едно и също: почти отвесна скала и сипеи, прорязани от пролетните бързеи; още гола гора и кал. „Зелена Румелия! — мислеше ядосан. — Туй е най-мръсният капан, в който съм нагазвал. Не можах и аз да се направя на глух, когато Селим хан засъбира балами! За един сераскерски сан се наврях между тоягите…“

По същото време, докато Ало паша обмисляше неясните скокове и отскоци на Пазвантоглу, от другия край на пролома, вече доста навлезли между стените му, кретаха двамина: старец и млад мъж. Старият — в новички турски дрехи, със зелена чалма около феса (такива носят из султановата земя хекимите), наметнат с кожух. На магаре. Подире му вървеше пеши по-младият. Види се, беше българин от тукашните села: поохлузен, преметнал през рамо дисаги, а върху им — бозав ямурлук. По всичко личеше, че някой лечител бърза да пресрещне войската, като е забрал от Церово или Борован българина за водач през теснините.

Бледо пролетно слънчице се вдигна над ръба на пролома; старият хекимин проточи към него сухо, с живи, умни очи лице, примижа от удоволствие. След малко се обърна към своя спътник, зает да търси по-здраво място за стъпките си из рядката кал:

— Какво ли не вършат хората, каква ли попара не дробят, а пак не успяват да разгневят бога… Ей на, и тази година ще дойде пролет, ще пекне слънце, ще зазеленее гората… Цял свят е юрнал да трепе и пожарѝ, а господ не отвръща лице от него. Голяма е милостта му…

— Ами чумата! Не изпрати ли ни бог чума за наказание?

— Не-е! Чумата е от мръсотия — отряза лечителят. — Щом се измеси много народ, щом вземе да живее не по ред човешки, ами както дошло, ето ти я и чумата.

— Дали е близо Черепиш, отче? Май от Мездра вървим вече два часа.

Този, когото нарече отец, го изгледа, засмя се:

— Така ще изтърсиш и където не трябва. Свиквай, свиквай отсега! „Хеким-ефенди“, кажи, нали съм хекимин! А пък Черепиш е близо, след завоя. Дано сме изпреварили похода! Ако пък не, ще поемаме към пещерите.

Пещери, овчарски егреци, колиби по бостаните, сиромашки къщя из цяла Врачанска епархия… През тези три години — откак я прие — епископ Софроний едва прекара няколко месеца във владишкия конак. Един след друг налитаха Враца разни хаирсъзи. Веднъж трябваше да се бяга от аяна на Берковица, други път — от Манаф Ибрахим, трети — от Генч ага, непокорния аян на Плевен, от първия султанов поход против Видин, от кого не…

Страшно е да си първият, най-личният между робите. Кой откъде дойде, тебе ще улови, от тебе ще си изкара всичко. А още по-страшно е това, дето всеки обирник и убийца си мисли, че у владиката трябва да има много пари.

„Ех, да беше ги имало!“ — викаше си понякога врачанският епископ. Поне щяха да паднат от гърба му половината негови кахъри: дълговете. Пък и сухата пара те изкопчва от нещастие; платиш си, и те оставят на мира. Ала патрикът излъга котленския книжник със съсипана, винаги заплашена и от Портата, и от Пазвантоглу епархия, макар да му взе за нея такъв откуп, дето Софроний до днес не смогна да му плати и лихвата.

Цели три години между един и друг набег на кърджалии, в затишието между две аянски крамоли — владиката обикаляше селата си. Служеше, разнасяше словото божие на хора, които не бяха яли от дни или току-що бяха заровили най-близките си. Какво да им говори? Да им навреш в очите страданията на сина божи ли? Не виждаше ли сам Софроний, че тия безименни врачански селяни през един свой ден понасят повече страдания от Исуса? И ако им речеше, че с пътя към Голгота синът божи е купил мястото си отдясно на отца, нямаше ли те да попитат: „А ние тогава къде трябва да седнем; може би направо на престола божи?“

Така Софроний бе отказал спокойствие в Арбанаси, за да отиде сред стадото си и подкрепи ония, до които не бе достигнала писаната му реч. Но в три години разбра колко ненужен е и тук.

Виждаше ги как улавят гората с хайдути, с кърджалии; как потекоха като река към стана на Пазвантоглу. „Защо още кръв, защо още кръв?“ — би следвало да ги възпре и отвърне към примирение. Но самият Софроний през тези последни години (струваше му се, че те тежат повече от целия му шейсетгодишен живот) сякаш престана да вярва в силата на словото, дори в доброто начало на света.

„Ако би търпял Христос страдание и гавра не три кратки дни, а тъй, като мене, като нас — цял живот, дали не би се отрекъл от отца? Той, който се изплашил от няколко войнишки шамара и помолил: «Отче, нека ме отмине горчивата чаша!» — как би понесъл нашите мъки?

Горчива чаша!… Бездънно море горчилка пием ние…“

Три години… Лесно е да кажеш: „Скитал еди-кой си три години.“ Ама това не ти е хаджилък с палмови клони, песнопеене и шиш-кебап; не ти е шетня на млад бабаитин, тръгнал да стряска народа и да граби едри търговци. Три години се кри по балкани, пещери, манастири и егреци един старец, дето крепеше душа в зъбите си от четвърт век — болен душевно и телесно, сиромах, далеко от свои, гонен от обирници. „Ох, мамо мила! — хлипаше на себе си Софроний, сгушен в някоя пещера. — Къде си, майчице, да ти се изплача?“

Но защо е наредено тъй, та и в най-черното тегло да се намери за човека светлинка, която му пречи да падне до дъното на отчаянието си и потърси спасение в смъртта! Хитро е скроен животът: той ти дава по толкова, колкото да ти е жал да умреш, и не чак толкова, че да ти бъде добре. Така беше и със Софроний: трите изминали години му дадоха онова, което придаваше смисъл на цялото му мъченичество — ученик, рожба на своето слово.

— Ето ни и в Черепиш! — рече лъжехекиминът. — Дали направо да потропаме, или да разберем отпърво кой му е господар?

— Ти почакай тук, отче — разпореди Добри. — Поскрий се зад драките, а аз ще ида да разуча.

И конарецът спря пред обкованата врата на манастира. Той дълго чука: братята, види се, бяха оглушали. Накрай се подаде нечия глава и след кратък разговор Добри се върна.

— Празен е манастирът — обясни той на наставника си. — Отците забили в гората, щом чули, че в пролома влиза Ало паша.

— Е, ами тоя, дето говори с тебе!

— Ратай бил. Малоумен. Вика, сам бил.

— Сега какво?

— Няма що, из пещерите ще изкараме и тоя път.

— Добър господ — съгласи се владиката. — Ей, още неделя-две, ще просъхнат и пещерите.

Конарецът улови поводите на магарето и го поведе по едва утъпкана пътека, косо нагоре, към причудливите скали над боаза. Подир няколко крачки и Софроний слезе от седлото; магарето изнемогваше.

Вървяха, без да бързат; Ало паша не се ни чуваше, ни виждаше. Стъпка след стъпка… Добри си спомни пътя към Оджак, безкрайно дългото завръщане, четиригодишната скитня из размирна Румелия. „Брей! — рече си. — Ако човек, когато се ражда, би прозрял какво го чака, навярно би се дръпнал назад в майчина утроба!“

Засмя се на себе си. Софроний май изтълкува другояче усмивката му:

— Запролетява се, ами…

Наведе се и разтвори една още суха драка. Под нея, между потъмнелия сняг, показваше остри, неразвити листа кукурякът.

— Дочакахме още една пролет, Добри.

Двама стояха в голата гора високо над Искъра, запъхтени от стръмнината, замаяни от сладка пролетна слабост.

Тъкмо по туй време отдолу се чу гъст тътен. Ало паша наближаваше Черепиш.

В пещерата беше почти удобно. И подът ѝ — пясъчен, отцедлив; и отворът — малък, а вътре — широко. Стигаше двама да окачат клашниците си над дупката, и можеха да запалят огън, без никой да ги забележи.

Добри се въртеше около огъня; сушеше своите и на отеца навуща. Сетне извади из дисагите парче сланина, отдяла два рязана и ги залепи върху напечената плоча. Из пещерата се разстла мирис на препържена мас.

— Ще блажим през Велики пости, а? — попита наставникът.

— Ние сме си изплатили греховете с лихва, отче Софроние — усмихна му се виновно Добри. — Коприва не намерих, високо е тук за коприва. А не бива да останеш на един гол пексимет, измършавял си от зимата.

Софроний го наблюдаваше през трепета на дима. И не за първи път се питаше: „Дали бих издържал половината от тия години, ако не бе Добри?… Дали не го обичам заради тялото си и защото ми помага да закрепя още малко животец в тази болна, съсипана плът?“

— Добри — рече ненадейно той, — знаеш, често се коря. Залепнах аз като репей за тебе. Храниш ме, гледаш ме, само на гръб дето не ме носиш, пък и то се е случвало. Та, мисля си, ще ми прости ли господ, че тъй яко съм се заловил за тукашния свят, че бягам от смъртта си и преча на тебе, който си млад, кадърен, да се оправиш?

Добри не отговори веднага, а когато поде, гласът му бе необикновено пресеклив.

— Отче Софроние — каза, — как ти мина през ум такова? Помниш ли как те намерих в Арбанаси? Цяла Румелия бях извървял да те търся…

— Ти това остави! — прекъсна го Софроний.

— Няма да оставя! — нетърпеливо продължи Добри. — От три години наистина нямам мира, прав си. Чини ми се, че нося в ръце свещица, нали знаеш, като на Възкресение. И аз крепя такова едно пламъче: твоя живот, отче Софроние. Крепя го, а непрекъснато се боя, че ще го загаси вятърът, че ще го придуши размирието.

Жалък нарече ти живота си — с някакво вдъхновение говореше Добри. — А за рода ни, отче, е важен твоят живот. Обиколил съм българската земя, срещах много българи. Вярвай, отче: готов е вече народът ни да поеме свой път. Много по-стар си от мене, помниш повече. Е, кажи, отче Софроние, като днес ли изглеждаше българинът преди трийсетина години?

— Не! — без да се замисли, отвърна владиката. — И да го сравниш не може. Промени се народът. Струва ми се понякога, че четири столетия българинът си е оставал такъв, какъвто го е заварила робията. Негли си виждал, кога река дълго е била сушава, чарковете покрай нея мълчат. С времето се разсъхнат, покрият ги лишеи, ръжда. После реката изведнъж придойде и те поемат със скърцане работата си. Така, мисля си, е и с българите: отново заживява, сякаш след зимен сън, народът ни…

— Видиш ли? Тогава как можеш да се кориш, че си се заловил за живота? Би ли затворил очи, отче, без да разбереш как ще завърши размирието?

— Ех защо ме не завари по-млад, преди двайсетина лета!… Може и аз нещо да принесях за рода ни. Шейсет години съм се лутал като в гора, търсил съм пътечка към хората. Исках да им отнеса слово, да събудя у тях обич към голямото ни минало. Иде време — мислил съм си, — когато българинът ще се вдигне на бой, та ще му трябва да знае откъде е тръгнал, за да знае накъде да върви.

А стана другояче. Понякога ми се чини, че стоя на широк път. И не аз търся хората — те текат срещу мен, безброй българи, излезли на широкия път. Не вече слово искат те, тях им трябват дела. А аз стърча насреща им, немощен, сбъркан. Желая, пък не умея да помогна…

— Ти като не умееш, кой би съумял, отче? — още по-разпалено го прекъсна Добри. — Ти дори го изрече: на българите трябват дела.

— Така е; днес няма място за пастири и книжници, не съм нужен аз. Нека си дойдем на думата, Добри; говорех ти, че е неправо да се държа о тебе, да ти преча. Остави ме в някой манастир, а ти поемай! При хайдутите ли, при Пазвантоглу ли…

— Ти що, отче? — втренчи се в учителя си Добри. — Искаш да жаля, че ти изказах мислите си ли? Да съм поемал… Та и в Балкана, и под Видин са хиляди. А пък аз, само аз мога да свърша туй, което върша: да опазя живота на Софроний Врачански.

— Не книжници са нужни… — слабо се възпротиви наставникът, защото много му се искаше Добри да го разубеди.

— Чакай де! Това, че си книжен пречка ли е да помогнеш на рода ни не с перо? Толкоз по-добре, дето си книжник, та те познава православният свят. Ако във Влахия, в Зограф, в Белград знаят един българин, ти си; твоето име ни трябва. Кой би изстъпил пред света за нас: Кондо, Кара Фейзи или Инджето? А ти си духовник, тебе всеки ще изслуша.

— Че пред кого да говоря? — изненада се Софроний.

— Не зная — призна Добри. — Ама, току-виж, някой поискал да чуе и на българите думата. И тогава? Тогава, ако не съм те опазил, ще мисля, че целият ни род ме сочи с пръст и всеки вика: „Ей го послушника на епископ Софроний! Една работа имаше да свърши на тоя свят и я оцапа.“

Наставникът се разсмя. Добри не вярваше на ушите си, три години не бе го чул да се смее. А то беше от това, че на Софроний олекна; страшно е да живееш с мисълта, че си непотребен.

— Ама пък работа си избра, Добри! Да пазиш животеца на един болнав, изумял старец.

— А̀ко — не се смути конарецът. — Когато турят войник на стража, не го питат дали харесва работата си. Та и аз съм на стража при тебе, отче Софроние.

VII

От пролетта на хилядо седемстотин и деветдесет и осма година за Видин настъпи тежко време: втората видинска обсада.

Войските, които бяха събирани с месеци, през март се стекоха и обградиха непокорната крепост. На запад, до сами Дунава, разпъна чадъри бейлербеят на Босна, а веднага до него — Хюсеин капудан-паша. По на юг от тях разположи арнаутите си Тепеделенли Али паша; нататък — Кюрд Осман паша; после (най-многолюдният стан) — Ало паша; до него — Гюрджи Осман и Юсуф паша. Докато полукръгът завършеше отново при Дунава, но вече източно от Видин, със становете на дребните паши.

Тъкмо полукръг, пресечен от Дунава. Широка вода, ничия. Зад големия остров капудан-паша заповяда да бъдат скрити всички кораби, които водеше, а върху самия остров разпъна шатри назърът на Браила. Не стига това — чак по отвъдния бряг, вече във Влашко, разположи хората си драмският назър.

От времето на Сюлейман хан Законодателя Империята не бе запомнила такава обсада — сто и двайсет хиляди мъже стояха на час път от Видин.

Нещо съвсем различно от онова, което бяха смятали, че ще заварят, намериха султановите паши. Очакваха да съзрат полето побеляло от чадъри — нали цяла Румелия говореше, че Пазвантоглу хранел до сто хиляди мъже.

Нищо такова. Един по един пашите се объркваха, щом наближеха крепостта: отдалеко още срещу тях се озъбваха пет човешки боя високите стени, на седем места изострени в табии за топовете. Отдалеко още личеше как около крепостта минава двоен ров: — един — веднага пред Видинския варош (на неговите краища, които се свързваха с реката, бе издигната по една голяма табия); друг — на час път от крепостта. Широки и дълбоки ровове, дето Дунавът бе напълнил до ръба.

Но чадъри нямаше. Под Видин нямаше стан.

Къде ще денеш стохилядна войска в град като Видин? — питаха се пашите. Как ще я изхраниш в град като Видин след седемгодишна суша, през чумавото?

Питаха се и недоумяваха, а видинското кале си мълчеше — оставяше ги да се чудят. В прозрачните пролетни утрини крепостта изглеждаше близко, макар да отстоеше на час път. Всяка утрин, този или онзи паша повеждаше свитата си към някоя баирчинка, изваждаше дълга тръба и тъй замръзваше — вторачен в стените на Видин.

Човек най-силно се стряска пред нещо, дето не може да проумее. Страшно се струваше на Ало или Хюсеин паша туй, че Видин прилича на всяко друго кале. Защо тогава Селим хан бе изпратил против Видин несметна войска какво бе необикновеното на Видин?

Знаеше се, че между отделните началници на похода не владее любов. И тук всеки разположи стана си надалеко от другите, но първата сянка зло предчувствие ги накара да се съберат на съвет.

Той стана под шарения чадър на Хюсеин капудан-паша. Хюсеин паша се държеше като че превъзхожда къде-къде старите воини? С нескрито високомерие. Думите му режеха като бръснач, прекъсваше на средата всеки, който би се опитал да му възрази — обикновено дори не гледаше в лице оногова, комуто говори.

И хамалин да си, ще те раздразни такъв големец, ще ти се поиска да му направиш някой въртел. А пашите, събрани в шатрата на сераскера, бяха свикнали да са господари в земята си — в Кюрдистан, в Епир или Драма. Така думите, които си размениха с него още при този първи съвет, приличаха на куршуми; те прехвърчаха остро, точно и парливо от миндер до миндер.

— Тъй и тъй пристигнахме — започна Хюсеин. — Пазвантоглу доказа, че не смее да излезе на бой срещу похода, сви се като плъх във Видин. Аз мисля, уверен съм, че е готов да сложи оръжие. Трябва да опитаме преговори.

— Не за преговори бихме път дотук! — веднага взе думата Тепеделенли Али. — С какво ще заплатя аз разходката на двайсет хиляди войскари от Епир до Видин и обратно? Дойдохме, за да бием Пазвантоглу и да поделим богатствата му между войските си. Не съм съгласен на преговори!

— Аз уважавам аяна на Янина…

(Изричайки това, Мустафа паша направи седешком поклон към Тепеделенлията, а оня не му отговори дори с очи.)

— … но мисля, че аянът на Янина не е обмислил добре. Ако вземем с бой Видин и отнемем богатствата на Пазвантоглу, войските ни ще се нахвърлят един на други да делят и преразделят плячка. Затова казвам…

— Ти за преговори ли си, или не? — не го дочака да доразгърне красноречието си Хюсеин паша.

— Разбира се — побърза да му угоди Мустафа паша.

— Той може да е съгласен, ама други не са! — намеси се непитан Гюрджи Осман паша.

— Не сме съгласни! — подкрепиха го и други, от малките паши.

Дребното, мургаво лице на капудан-паша Хюсеин се сви от неудоволствие. Започваше! Започваха от първия ден кавгите.

— Жалко — процеди кисело той. — Остава да съжалявам, че военачалниците ми не подкрепят моите наредби. Но аз съм заложил в тая обсада повече от вас: главата си. И не мога да пропусна нито една възможност. Ние ще преговаряме с Пазвантоглу.

— Че преговаряй, то си е твоя работа — вече прав, подхвърли Тепеделенли Али. — Щом си ни потърсил не за да решим заедно, ами да ни обадиш волята си, можеше и с писмо да бъде. Ние да не сме ибрици бе! — избухна той. — Ще седим и мълчим, пък ти ще заповядваш!

И господарят на Янина дръпна пердето, излезе си.

— За писмо не се сетих — извика подире му капудан-паша. — Не ви написах, защото не четете писмо.

„Охо! — помислиха си пашите. — Ще ни навираш в очи, че сме били прости, а? Мекере!“

И един подир друг, повечето без да се сбогуват със сераскера, пашите се изнизаха из шатрата му.

На другата заран, когато пашите пак оглеждаха през тръба видинските стени, видяха през полето, между рововете, да върви човек. Сам. То, виждаха се само нозете му, иначе цял бе покрит от знамето, което носеше на къс прът.

„Рече и го стори серсеминът му!“ — помисли си Тепеделенли Али, докато следеше пратеника.

„Какъв ли страх тресе сераскера — помисли пък Ало паша, — та е заврял на човека толчаво бяло платнище. Че то цял кораб може да подкара бе!“

Гюрджи Осман, както му беше привичка, отмина случката със злобно презрение, а другите паши май и не забелязаха пратеника; бяха далеко от мястото, където сега пристъпваше този едничък човек.

Както всяка заран, Пазвантоглу правеше своята утринна обиколка на укрепленията. Тя започваше от Мустафа паша табия — най-близката до дома на Пазвантоглувци. Едва съмнало, топчиите го виждаха как изкачва петдесетината ѝ стъпала все със същата припряна крачка. Пазвантоглу вървеше, както правеше всичко друго — завладян от някаква мисъл, сякаш и вървежът, и останалите всекидневни работи насила го откъсваха от тая мисъл, а той неохотно им се подчиняваше, докато умът му продължаваше усилено да съобразява.

Стигнал първата табия, Осман първо проверяваше дали всичко е в ред. След туй идеше второ: Пазвантоглу разговаряше с топчиите си, с дружинниците на Кондо или Кара Мустафа, с еничарите; работеше, за да превърне хилядите мъже от отбраната в един човек, в една воля.

От Мустафа паша табия Пазвантоглу обикаляше по крепостната стена на югозапад. Вървеше, нареждаше, разпитваше. И макар между табия и табия да изглеждаше за няколко мига отново цял погълнат от натрапчивата си мисъл, стигнеше ли ново гнездо на топове и хора, успяваше да види всичко, да забележи всяка промяна, да предугади всяко намерение на войскари и бинбашии.

Три часа обиколка по крепостната стена — толкова време бе си определил сам. И през дългите месеци на обсадата не мина заран, без да го видят как изкачва стъпалата на Мустафа паша табия, за да поеме на югозапад, докато — вече почти по обяд — кръгът се затвореше отново при Мустафа паша табия и Осман слезеше с едва уморена стъпка същите петдесетина стъпала.

У дома, между четирите стени на селямлъка, започваше тогава още по-напрегната работа: сякаш в отделни кутийки Пазвантоглу разпределяше всичко видено и чуто, подреждаше го, извличаше из него това, което му трябва още днес; оставяше наблизо онова, което ще му потрябва утре.

Един къс час за обяда и кафето — Пазвантоглу го прекарваше с Фатма хатун. Осман най-често мълчеше, защото и сега умът му не почиваше. А Фатма проговаряше само ако имаше да съобщи нещо важно — нали десетките им слуги, гавазите на чардака и из двора най-често се отпускаха пред нея. Фатма открай време притежаваше необяснима власт над всички, които я познаваха — с навика си да разбира, наместо да съди или да порицава.

Щом тя му подхвърляше нещо, научено днес, очите на Осман ставаха зорки; дори думата на някой вардянин означаваше много за видинския господар. Всичко, което през тия месеци бе затворено между стените на обсадения град, можеше да бъде бримка от успеха или неуспеха на отбраната му. Дали наистина Пазвантоглу си въобразяваше, че е способен да обхване в своя ум, в своята ръка огромното, сложно нещо, каквото е животът на един град?

Кой знае дали си въобразяваше, но Пазвантоглу наистина можа.

През тия месеци Пазвантоглу познаваше всеки камък от калдъръма на Видин, знаеше наизуст лицата на хиляди мъже, а на стотици — дори имената. Случваше се, когато обикаля крепостта, да попита някого дали е оздрявал от чума брат му, или го е отнесла; дали днешната чорба е добре сварена, защото вчерашното овнешко не падало от костите; дали онбашията на Стамбул-капия е научил нещо за сестриника си, който преди три седмици нанякъде потънал; вярно ли е, че на еди-кой си дошъл хабер, дето в Плевенско загинал синът му. И какво още не.

Дребни, не особено хитри уловки. Но за войскарите, сраснати със съдбата на Видин, вниманието на Пазвантоглу към грижите на хората му бе нещо нечувано. То ги караше да се чувствуват синове на едно семейство, привързваше ги към отцепника повече от златото и хляба му.

Така през месеците на втората обсада, когато срещу Видин се изправи цялата империя, един-единствен човек успя да обхване в такава дълбочина живота на многохилядния град, та с право можеше да се каже: Видин — това е Пазвантоглу.

Тази заран Осман бе стигнал Стамбул-капия, докато пратеникът на капудан-паша крачеше през полето, сякаш повит в белия байрак. И навярно първи го забеляза пак господарят на Видин — тъй остро бе вниманието му към всичко наоколо. Без да продума, Пазвантоглу впери очи надолу. Двайсетината еничари, бегълци от Белград, се спогледнаха: явно, сераскерът ще преговаря.

Пратеникът полека наближи. Личеше си как крачките му стават все по-вяли. Но веднъж добрал се до Стамбул-капия, вдигна по-високо бялото платно и извика към стражите:

— Вест от сераскера!

Тази стража беше близо до табията, затуй един топчия ревна от името на видинския господар:

— Насам! Доведете го при Осман ага!

По стъпалата на табията закънтяха бързи стъпки, но Пазвантоглу не мръдна и по лицето му никой не би прочел с какви думи се готви да посрещне вестта от Хюсеин паша.

— Какво иска сераскерът? — попита просто той.

— Сераскерът предлага на Видин да се предаде — още по-просто изрече онзи.

Не изглеждаше плашлив човек, макар бавният му ход към крепостта да бе приличал на страх.

— Да… — замислено проточи Осман. — Очаквах го… А не каза ли Хюсеин паша защо трябва да се предам?

— Каза. Каза, че няма на какво да разчиташ, под Видин е събрана…

— … стохилядна войска и прочие — довърши Пазвантоглу. — На това и разчитам. Исках да видя как ще я изхрани и с какво ще ѝ заплати Хюсеин паша.

Пратеникът, види се, бе готов за такъв обрат.

— Ако нам, дето имаме Румелия зад гърба си, бъде трудно да се изхраним, колко по-трудно ще е за вас? От Видин навън не води вече никакъв път.

— Защо ми са пътища, когато в града е струпано толкова, колкото да издържим десетгодишна обсада?

Макар да стоеше всред трийсетина въоръжени врагове, вестителят се изсмя.

— Прощавай! — Съзна, че шегите не са на място. — Но опитах да си представя една планина зърно и една — барут, които ще стигнат за десет години на сто хиляди войници и пет-шест хиляди мирни хора. Би заприщил Дунава с толкова жито и барут.

Защо сто хиляди? Толкова имах преди три седмици. От тях разпуснах деветдесет хиляди. Сигурно и без мене ще пресметнеш колко ми остават.

Какво ти пресмятане, пратеникът съвсем се сбърка.

— Е? — подкани го Осман. — Ще ти помогна: останаха ми десет хиляди.

— Как?… Защо?… — Пратеникът вече не се смееше.

— Ето защо — заобяснява Осман, сякаш въвеждаше в сметките си не враг, а съюзник. — Ако бях задържал сто хиляди, трябваше да скъся десет пъти времето, което Видин може да удържи под обсада. И после…

Изведнъж гласът се промени, промени се цялата стойка на Пазвантоглу. Пред пратеника застана вече не гламав, добродушен войник, а това, което Пазвантоглу беше: господар на земята, тъпкана от сераскеровата сган.

— И после: защото искам да ви бия само с десет хиляди!

— А… къде ги ония деветдесет хиляди войници?… — започна малко късно да пресмята вестителят. — Та те не ни дадоха бой… пропуснаха до сами Видин похода.

— Къде ли? Те са зад гърба ви! Войска, колкото вашата. Нищо че не ви пресрещнаха — тяхното е в кърпа вързано. Вие си продължавайте обсадата, за тях не се грижете!

Пратеникът безпомощно местеше поглед от едно лице към друго: нали все пак трябваше да отнесе някакъв отговор!

— На сераскера какво да кажа? — попита той почти с молба.

— И аз предлагам нещо на Хюсеин паша — отново спокойно отговори Осман. — Предлагам му в най-близко време да очисти полето под Видин. Нищо повече.

Още не бяха заглъхнали стъпките на сераскеровия човек, а Пазвантоглу вече пое към следващата табия — продължаваше да обикаля, както всяка утрин, укрепленията.

VIII

Край реката пролетните нощи не са като в Балкана. Тук звездите изглеждат по-далечни, прибулени. Първан се взираше в това чуждо, мътно небе и се чудеше с какво да залъже ума си, та да не заспи.

Ама пък и място ли му намериха да пази! Яхъра, в който умираха двайсетина чумави видинлии. „Изпадна, Първане!“ — щеше му се да каже, но се сети, че Пазвантоглу брои стражата при чумавите за много важна и я възлага на първите си войскари.

„Какво ще ги пазиш тия завалии? — рече си той. — Те ръка и крак не могат пошавна, та камо ли да побягнат. Страшно, ей!“ И пак дръпна гръб от стената на яхъра; струваше му се, че невидима зараза пронизва кирпича, абата и ризата му, опипва го с безброй студени пръсти. „По-страшна от куршум е сладката и медена. Дали ще ѝ надвием само с пазене?“

И без чума един обсаден град си има достатъчно грижи. Всички тях Пазвантоглу беше предвидил — никой видинлия не усети, че градът е откъснат от цял свят. Но Осман не бе се надявал на най-лошото — на чума в този град.

Когато преди два месеца глашатаи разгласиха, че всеки болен трябвало да се отправи към яхъра накрай крепостта, видинлии намериха заповедта нечовешка. Ще изтръгнеш ти от къщата си своя син, майка или сестра и ще ги проводиш в малкия ад на сигурна смърт — кой би събрал сили за такова?

Наистина първите дни на чумавото доведоха в яхъра само два-трима войници. Тях нямаше кой да крие — забележеха ли другарите му, че някого го тресе, та не може да се държи на нозе, че пламва, червен като жар, а очите му играят безсмислено, не ставаше нужда, да го подканят. По лицата им болният разбираше, че е осъден — ако не върви сам, ще го обадят и ще отиде насила.

Пазвантоглу заповяда: щом някой се упъти към яхъра, нека наметне отгоре си нещо бяло, та хората из улиците да се пазят. Десетки навярно бяха изминали такъв път, но Първан запомни един.

Беше привечер — една от чудно ведрите пролетни привечери с голямо слънце. В неговите коси лъчи червенееха белите къщи на Видин, къдравите филизи на лозниците. Нея привечер Първан премина по чаршията — току-що бяха слезли от Балкана. Беше му някак безпричинно весело, макар радостта му да си имаше скрита причина: войводата за първи път от много време нямаше грижа за дружината си — сега за нея и него отговаряше Кондо Бинбаши.

Тъкмо прекоси стария пазар — почти пуст, защото видинлии сега возеха барут или лееха куршуми, — Първан чу викове, неколцина минувачи се пръснаха като пилета и хлътнаха в тесните улички.

Първан беше едва от вчера във Видин, та не знаеше заповедта на Пазвантоглу за чумавите. Озърна се — бе останал сам между празните сергии. Тогава насреща му се зададе човекът.

Беше топчия, едър, въздебел мъж. Върху дрехите му бе заметнато голямо парче бяло платно — от онова, дето цепят за гъжви, ново, чисто. Крачеше по калдъръма бос. (По-късно Първан се досети, че топчията е изул ботуши, за да ги подари някому от другарите си — мюсюлманинът гледа преди смъртта да свърши нещо угодно богу.) И така, както вървеше, залитайки, през пазара — изут, увит сякаш отсега в мъртвешкия си саван, с примирени, но страшно тъжни очи върху кърмъзеното лице — чумавият забеляза Първана.

Дали през неговия болен мозък премина нелепата мисъл, че ето, намерил се е човек, който не бяга, не отвръща поглед от страданието на брата си, ами иска да го изпрати с добра дума в последния му път? Защото, сякаш пожелал да отговори на човещината с човещина, топчията спря (и полича колко много бе му струвало това).

Двайсетина разкрача го деляха. Първан виждаше как тежко, като ковашки мех се повдигат и спадат гърдите на топчията. Сетне устните — и те подпухнали, пропукани — се разшаваха, но от тях не веднага излязоха думи:

— Бягай от пътя ми яху! — изговори хрипливо той. — Мене не можеш ми помогна…

Първан стоеше, вкопан сякаш в калдъръма. Чинеше му се, че сега вече би било грозно да побегне; би отнел последната радост на човека — нали онзи, кой знае защо, бе повярвал, че непознатият иска да му се притече.

— Не думай така, яху!…

(Мислил ли е някога, че ще рече на поганец „яху“, че ще пожали от сърце турчин?)

— … не всеки умира от чума. С очите си съм видял и да оздравят? Дръж се само, планина човек си, ще изтраеш!

Топчията не можа и да отвърне; огънят го тресеше все по-силно. Направи отдалеко някакъв знак (Първан не разбра какво значеше: „бягай!“ ли, „сполайти!“ ли, или пък нещо друго, трескаво съвсем).

— Дръж се! — повтори.

А онзи с усилие накара нозете си да го понесат нататък към яхъра.

Много чумави видя отпосле Първан, а все този, първият, не му излизаше из ума.

Подплашени от братския гроб на живи още хора, видинлии отначало криеха своите болни. Тези десетина укрити отнесоха със себе си по цяла видинска челяд.

Преди обсадата видинлии все пак се опитаха да хитруват със смъртта. Много страшен им се чинеше яхърът, та не изпращаха болния си там, ами извън града. Дано стигне някоя кория, а там вече, каквото му е писано — ще полежи седмица, ще умре или оздравя. Но и да умре, не ще бъде между стените на яхъра, върху слама, посред викове и клетви на други като него, преживял стократно смъртта си.

Първан си спомняше и тези тъжни шествия по улиците на Видин.

Най-напред вървеше чумавият, заметнат с бяло платно. Подире му, на петдесетина крачки поне, го следваха неговите — ни живи, ни мъртви и те.

Туй беше комай най-страшното, което Първан бе срещал, откак се знаеше: наистина, тук нямаше попове и плач, нито жени в черно. Страховитото бе това, дето мъртвият крачеше със свои нозе към оня свят, жив-умрял в белия си саван, а близките му не издаваха звук. И пред безгласния ужас на осиротелите Първан си спомняше погребенията в Конаре като някакъв спокоен, тих празник.

При градските стени шествието спираше; чумавият преминаваше под стената, по моста над рова; поемаше през пустото поле. Рядко някой от тия обречени се обръщаше назад — дали поради треската и огъня, които размътваха ума им, или пък нарочно се стараеха да си спестят частица болка?

В тъмния ход под крепостната стена оставаха майки, деца, братя. Те чакаха чумавият достатъчно да се отдалечи, за да захлипат високо и заприпяват на смърт.

Колкото и чудно, някои отпратени се връщаха; не повече от един на двайсет. Случваше се пред градските врати да застане сух като мощи мъж или момиче; не можеше и да извика към стражата да го пропусне — от слабост не им оставаше глас. Гледаха нагоре, а на восъчнобледите им лица, в хлътналите очи блуждаеше щастлива усмивка.

Безумни се чинеха на видинлии тия, завърнали се от страната на смъртта техни близки. Те с дни седяха пред портите си, отпуснати, блажено уморени, сякаш все не съзнаваха, че живеят. А наоколо им се трупаха хора — всеки искаше сам да се убеди, че имало обратен път и от отвъд. То бе по-силно от всякакъв лек. Беше вяра.

И Първан ходи да гледа такава една. Млада жена, венчали я преди месец. Сега приличаше на сянка, изцедена, прозрачна. Първан не проумя защо тя седи пред къщата си в съвсем нови дрехи, като на сватбата си.

Най-странно му се видя, че жената се усмихваше непрестанно, сякаш изумяла. Беше чул, че — докато се губила извън града — умрели от чума баща ѝ и мъжът ѝ, вчера пък извели из Видин по-малката ѝ сестра. А жената светеше радостно със своето прозрачно лице — чужда на всички мъки, възкръснала.

Тъкмо чужди бяха хората, дошли от смъртта, толкова чужд е само мъртвецът. И Първан си рече, че е все едно дали чумата ще те вземе, или остави — тя завинаги те откъсва от този свят.

Когато султановият поход огради Видин, осъдените вече нямаха избор.

Всъщност бяха се опитали да излизат и след обсадата. Ако по полето между крепостта и войските би вървял здрав човек, би му се пръснало сърцето. Зад гърба му зееха дулата на десетки топове; извървеше ли половин час път, насреща му зейваха дулата на други десетки. Чумавият преминаваше широката ива, отстъпена от обсадители и обсадени, на смъртта — от нея не се завръщаше жив човек.

А чумавият се влачеше сам срещу бойната сила на цяла империя; вече сроден със смъртта, той нямаше от какво да се бои. Така го загубваха из очи — малка, залитаща точица всред зеленото майско поле.

Но скоро видинлии научиха какво се случвало с чумавите извън града.

Новината донесе пак чумав, бяха го изпратили заранта от Видин. А той се довлече обратно привечер — цял ден бе плел нозе пред полето. Нататък и насам.

Стражата го видя отдалеко, оприличи го на пратеник — оттук се познаваше белият му байрак. Когато доближи, видяха, че не носел знаме; продължаваше да влачи бялото платно на всички чумави.

Над рова не беше пуснат мостът, та оня спря объркан. Като че поиска да вдигне ръка и покаже нещо, ама то не излезе никакво.

Стражите се засуетиха, за миг намериха бинбашията си — беше Хайдут Велко, — докараха го при рова. „Спускайте моста!“ — нареди той. А на чумавия подвикна: „Влизай!“ И сам се озова в хода под крепостта.

— Не припирай, побратиме! — заговори съвсем ненужни думи. — Сега си вече дома, няма защо да бързаш…

Онзи най-после влезе в хода. Стражата, че и Велко се изтеглиха на другия му край, та да са раздалечени от болния, а той не пристъпи към тях, не посмя и да се опре о зида, като че се боеше да не омърси Видин с болната си снага.

— Ще оздравяш, бас държа — с момчешко участие го зауверява Велко. — Дома ли да те водим, а?

„Не!“ — кимна онзи. И отпаднало додаде на глас:

— Защо ще запалвам къщата си? В яхъра ще вървя… Там ще се мре.

— А че улови полето!

— Нали го улових… — с все по-голямо усилие отговаряше болният. — И щях там да остана… ако не трябваше да ви обадя.

Гласът му пресекна, ненадейно, а от това човекът страшно се изплаши: не ще смогне да обади най-важното, заради което се беше влачил по корем назад.

— Побратиме, дръж се, побратиме! — извика му Хайдут Велко, подплашен не по-малко от него.

Сякаш добил сили от съчувствието му, болният изговори отчетливо:

— Никого не пускайте вече нататък… Бесят там!

— Що? — извикаха из едно стражите; тъй чудовищно прозвуча вестта.

— Бесят — повтори чумавият. — Видях…

Май че виждаше и сега.

В мътните му мисли израсте с целия си ужас днешната гледка: той върви из пътя към Извор. Върви и се надява да спре до някое дърво, до сенчица и вода; да дойде до лозята и да намери чичовата си колиба; да открие някъде най-сетне покой.

А там, сред полето, недалеч от стана на еди-кой си паша, вижда да стърчи бесило. Лъкатуши той край него — вече му е все едно че някого бесят, че има други беди вън от чумата, неговата чума. Готов е да отмине бесилото, но погледът му все пак мярва човека, който виси с боси, изопнати крака.

И спира, замира вторачен нагоре. Познава обесения, видял го е завчера — един от кърджалиите на Кара Мустафа, из Доспата, помак. Тъкмо завчера видинлии го отгледаха, заметнат с бяло платно през Стамбул-капия. Кърджалията бе минал самотно през града; подире му не пристъпваха жена и деца — неговите бяха далеко, ако не са изтрепани.

Навярно сераскерът бе наредил да го обесят на пътя към лозята като страшен пример за всеки, потърсил спасение или тиха смърт вън от града. Сераскерът не само пазеше войската си от зараза — той мъстеше на видинлии за непокорството им.

Всичко това чумавият премисли много по-късно. В оня миг го беше оттласнала назад едничко нуждата да обади на своите какво ги чака извън Видин.

Искаше да разкаже и го разказа. Объркано, една през друга се гонеха думите му, прекъсвани от безсилно мълчание, от видения и бълнуване. Огънят го заливаше все по-горещо; сякаш от цялата му кожа бликаше не на капки, а на струи пот. Вече облегнат о стената, той говореше и говореше, а мъжете не го прекъсваха — чувствуваха, че той сам е направил смъртта си стократно по-страшна, за да помогне на Видин.

— … да знаете: не пускайте!… По-добре… Тяхната няма да бъде… На жената кажете!…

Приказките му съвсем се уплетоха. Първан дори не улови стената, когато човекът бавно се сгъна по зида и остана сгърчен наземи. После гърчът разреди. Утихна. Свърши.

— Мискини! — процеди Велко след доста време. — И звярът не посяга на болно добиче. Ще бесят, а?

— Мамицата им! Верицата тяхна! — избухна несвястно и Първан. — Кого бесят? Защо бесят? Ако сме при Пазвантоглу, те ни докараха при него, катили! Аждери!

„Катили, аждери!…“ — Какво му напомни собственият му вик? Стано Мухтар… Винаги, когато синовете се завърнеха от Стамбул, а старият узнаваше, че пак няма вест от брат му, той бе избухвал така. Винаги с тия думи: катили, аждери!…

Не, нещо беше се променило: Стано Мухтар бе клел в одаята си, на закрито. А Първан сега ругаеше сераскера и султана в стражницата на Видин, между войскарите на Велко Хайдут, Пазвантоглув бинбашия. Нещо беше се променило.

— Водица!… Сторете севан, хора… Водица!

Първан се сепна. Някой береше душа, а не можеше да препълзи до казана с водата, дето оставяха до вратите на яхъра заедно с храна за чумавите.

Надникна отдалеко.

На сламата в ъгъла стенеше някакъв еничарин. Другите болни май че не го чуваха, а и да чуваха, или нямаха сили да помогнат, или не искаха. Първан бе забелязал: близката смърт правеше чумавите враждебни дори към подобните си.

А еничарят продължаваше да стене като жадно дете:

— … хора, водица!

За това, че току-що бе прекарал през ум всичко страшно и голямо, което преживя през чумавото, Първан не се и замисли. Натри ръцете си с чесън и оцет, пред вратата винаги стоеше пълна стомна, и прекрачи в яхъра.

Лъхна го мирис на човешка нечистотия и болест; Първан се помъчи да спре дъх; нагреба пълен черпак вода, подаде го на еничаря и се стрелна отново навън.

Чак там пое с пълни гърди; усети сърцето си в гърлото. И едва когато ударите му разредиха, хвърли поглед в яхъра.

Еничарят все още пиеше, сякаш няма да свърши никога. Подутите му устни, ръката на чумавия трепереше, та изля половината черпак по небръснатата си брада. Сетне изтърва черпака, отпусна се по гръб. Май предаде душа. Не, обърна се към вратата, поиска да извика, а из устата му излезе само шепот:

— Сполайти, яху! Бог на децата ти да го върне!…

„Къде ги децата ми?… Такива като тебе изпратиха децата ми в гроба или ги прокудиха бог знае къде. Такива като тебе… и като мен!

Господи, докъде искаш да ни докараш, какво искаш от нас, господи — да се запретнем, та да сринем по дявола целия ти свят ли?“

Еничарят стена още часове: на няколко пъти Първан го чу, че проси вода, че се моли и заклина. Но Първан повече не мръдна. Еничарят го заклинаше в децата му, а Първан нямаше деца.

Призори умиращият млъкна. Спяха тежък сън и другите чумави, Конарецът дремеше, уморен от спомени и мъка. Спеше нащрек, плитко, тревожно цял обсаден Видин.

В тръпчивия полумрак на разсъмването, се откроиха по-светло водите — сякаш Дунавът се пробуждаше преди брега. Една подир друга взеха да гаснат звездите; под млечно-сивото небе върбалакът изглеждаше още по-чер. Но най-дълго задържаха нощта крепостните зидове, в тяхната дълбока сянка догарящата борина разкъсваше кървави дупки.

„Тр-р-р-ах!… Тр-р-р-ах!“

Гърмежът бе толкова неочакван, че Първан скочи на нозе и се олюля.

Стреляше се по крепостта. Все по-често, сякаш срещу Видин бълваха огън и чугун стотици топовни гърла. „Защо не и стотици? — рече си. — Нали под Видин стои цялата султанова сила.“

По улиците, далеко от яхъра, заприбягваха видинлии, търсеха по-сигурно убежище. Първан гледаше как тълпата им тече към каменните мази край скелята — те бяха здрави. Високо над крепостните стени цъфтяха, с трясък малки бели облачета; миришеше на разсипан хоросан и изгоряло; между къщята се провидя дим.

Сигурно най-спокойната стража през тази заран беше Първановата. Откъм яхъра не се чу звук — чумавите никъде не бързаха, не им влизаше в работа кой гърми по Видин и що иска. Те лежеха с широко отворени очи, от време на време по някой пропълзяваше към казана с водата и хленчейки, се дотътряше до постелята си. После отново стихваха.

„И аз съм като тях — мислеше горчиво Първан. — И аз не бързам за никъде, нямам кого и какво да спасявам…“

IX

Четири дни стреляха всички топове на обсадителите. Четири дни и три нощи над Видин се сипа дъжд от свитки и желязо.

През тия дни магазите се превърнаха в отделно селище всред заплашения град. Тук се привлякоха жени и деца, вечер тук се прибираха за сън мъжете. Кой знае дали биха показали такова спокойствие и ред, ако сераскерът би гърмял петнайсет дни или месец. Но всеки през размирното време свикна с мисълта, че нищо не трае дълго. Стига да удържиш.

От тъмно до тъмно Пазвантоглу беше на някоя табия. Подпрял от бойницата тръба, той разглеждаше стана на сераскера.

Безброй бели чадъри — като печурки след дъжд — опасваха Видин отвъд втория ров. А помежду им, тук и там, блестяха на майското слънце топовете — гордост и надежда на Селим хан. Всеки от тях — прибавиш ли кражбите, бакшиша и разсипията, без които не минава никое дело в султановата държава — бе струвал тригодишната жетва на голямо тракийско село.

Е, и Пазвантоглу не беше без топове. И неговите бяха не но-лоши, макар да мълчеха.

— Ако пастриш джепането, Осман ага, пусни барем нас да ги разпъртушиним! — не се стърпя на заранта на четвъртия ден Кара Мустафа. — Да става нещо! На момчетата съвсем додея.

— Да, да… — отговори Пазвантоглу.

— Кога?

— Когато му дойде време — опомни се господарят на Видин. — Какво става там?

Беше се обърнал като ужилен.

Отсам втория ров, югозападно от крепостта, из полето гъмжеха безчет мравчици: войска.

„Така, значи. Ново село. Али Янински, а?“ — съобрази Пазвантоглу.

Ново село беше върху ивицата ничия земя, между двата рова. Там Пазвантоглу разположи бюлюците на Еминджика, кърджалии турци.

„Дали ще утраят до нощта?“ — пресмяташе сега видинският господар.

— Осман ага, нека изведа моите! — продължаваше да моли Кара Мустафа, вторачен към Ново село. — Ще сметем Али, вярвай бога!

— Стига! Не ще изкарваме войска из Видин. Пригответе къшли за хората на Еминджика!

— Ама…

— Разберете, че вече не сте разбойнишки главатари, войска сте! Нищо не ще свършим, ако се мъчим да бием похода на части. Отведнъж трябва да е, сигурно!

Еминджик се държа не ден, не и денонощие. На следната вечер Ново село още не беше се предало. През това време над Видин не прелетя ни гюлле. Но макар по града да не се стреляше, хората се усещаха като в бой — биеше се Еминджика; поражението при Ново село означаваше юруш за самия Видин.

Втората вечер Пазвантоглу, изправен на табията, чу, че пукотевицата иде насам — кърджалиите се изтегляха.

— Отворете вратите! — заповяда той.

Тихо полегна над крепостния ров мостът. Къси светлинки браздяха нощта вече почти около първия ров. Още малко, и измежду отсамните къщя на Вароша заизскачаха хора. Те се показваха далеко вляво и дясно, сетне се събираха пред моста и под стражницата потече отливът на битката.

Пазвантоглу се спусна при вратата. От двете ѝ страни бяха се струпали бюлюците на Кара Мустафа — не дойде ред до тях. А под стената се точеха и течеха Еминджиковите.

— Еминджика къде го? — извика Пазвантоглу.

— Ей ме.

От навалицата излезе нисък, набит турчин. Гъжвата му беше килната и твърде голяма; не, не гъжва, ами Еминджик носеше рана, превързана. Кръвта бе избила през опушеното платно, но непревързаното око на бинбашията гледаше строго.

— Ашколсун! — каза високо видинският господар. — Не се надявах да удържите ден, а вие удържахте два.

— Аз и повече бих се държал — прохъхра бинбашията. — Ако дене не беше мъчно да ни приберете.

— Колко души… прибра?

— Май има триста — отговори Еминджик с безразличието на много уморен човек. — Ама един наш струва трима арнаути.

— Арнаути… Ще рече, сераскерът стоя настрани?

— Аха.

— Него, него трябва да вкараме в бой! Али Янински държи за Селим хан колкото нас.

Капудан-паша изтълкува в своя полза победата на Али Янински и се постара това тълкуване да стигне до Стамбул с първия татарин. За по-малко от десет дни довтаса друг татарин и донесе на капудан-паша големи отличия. Селим хан даряваше своя любимец с осем кесии грошове, златоковано оръжие и по-дребни неща. Валиде-султан пък му изпращаше две бохчи скъпи дрехи, везани от нея.

Пременен с богато обшития кюрк (как се потеше в него под майското слънце!), капудан-паша обиколи стана си, уж мимоходом разказа на пашите какво пишел султанът, предаде на дребните аги височайша благодарност и, с една дума, свърши само в няколко дни тъй много глупости, че на всеки друг те биха отнели поне месец.

Защото и последният еничарин знаеше, че не капудан-паша, ами Али Янински бе търчал и крещял пред арнаутите, за да изрине Еминджика из Ново село.

В тези няколко дни неприятелството между войските нарасте. Арнаутите бяха жегнати от пренебрежението, с което Селим хан отминаваше техните заслуги. Те подозираха (арнаутинът все по нещо подозира), че султанът е обдарил не само Хюсеин паша, ами и войниците му, докато другите си останаха на понеделник. Пък и Али не се постара да отвърне хората си от такива мисли. Той разхождаше помежду им своето обидено достойнство; наливаше масло в огъня на недоволството с шумните си въздишки и горчиво смирение.

На капудан-паша донесоха, че по-големи и по-малки арнаутски бюлюци тихомълком се източвали през Петрохан. Капудан-паша се разгорещи, долетя с все златовезания кюрк и арабския си жребец пред шатрата на Тепеделенлията…

— Свършихте си работата и се заприбирахте дома, а? — викна му отвисоко.

Али Янински се ухили в дългата си до пояса брада.

— Каква работа сме свършили? — поиска да научи той.

— Взехте едно краставо село и се разпасахте вече, а?

— Ние ли сме го взели? — отговаряше на въпросите с въпроси Али. — Нам пък казаха, че го бил взел Хюсеин капудан-паша. И султанът го обдарил за голямата победа.

— Не се прави на шантав, Али! — кипеше сераскерът. — Твои бюлюци са прехвърлили нощес Петрохана.

— Хайде бе! — не се и помъчи да изглежда изненадан Али. — Може.

— Стража около стана ти няма ли?

— Има. Дори много. Ама може и тя да е избягала.

— Туй не ще оставя така! До султана ще стигне, да знаеш!

— Твоя воля, сераскер. Султанът е справедлив, ще отсъди.

— Ще я видим ние тая! — не намери повече какво да каже Хюсеин паша и смуши жребеца нататък.

Ясно, на Али Янински не биваше да разчита отсега.

Настрана цялото перчене и ругатни, капудан-паша не пропиля дните след майската си победа. Изучените алафранга топчии изнесоха в Ново село двайсетина топа, окопаха ги; тук и там над втория ров прехвърлиха леки мостове, колкото да премине по тях войската преди големия юруш.

За големия юруш говореха вече като за нещо близко и решено. Пашите (без Али, който продължаваше да се муси) по два пъти на ден се събираха на съвет. Хюсеин извеждаше редовно войската си между двата рова и там правеше учения. Сераскерът искаше Пазвантоглу да забележи как войските мрат от нетърпение за бой.

Беше през последните дни на май — пребистра, ведра утрин. Капудан-паша, яхнал пред свитата си, пристигна в Ново село. Там удобно беше се разположил бейлербеят на Румелия, Мустафа паша.

— … Няма какво да бързаме с юруша, твоя светлост — заубеждава той сераскера. — Колкото по-късно ги ударим, толкова по-узрели ще бъдат.

„Не думай! — рече си капудан-паша. — Я те ще узреят, я ние. Една седмица трябва, за да се разпилее досущ дружината на Янинския; за една седмица ще съм разтурил достлука си и с тебе, и с Ало.“

— Всички да сте готови за утре заран! — отсече той.

„Какво ли го прихваща?“ — помислиха си пашите от свитата му, понеже не знаеха най-важното: през последните дни в стана не беше се вляло ни крина жито, ни зърно ориз. Пътищата през Балкана изглеждаха запушени като шише старо вино. Що ставаше по проходите, из селата?

Това пък не знаеше вече и сераскерът. Бюлюците, които бе разпратил да прибират храна и вардят теснините, никакви ги нямаше. Така Хюсеин паша трябваше да разчита на онова, което бе довозил с похода! А то не беше много.

— Утре заран! — повтори капудан-паша. — И запомнете: ако я оплескаме, сърдете се на себе си. От мене никой да не чака прошка!

„Е де! — съвсем не се втрещиха пашите. — Твоята глава е заложена под Видин, не нашите.“

Още при първата светлина на деня Пазвантоглу видя, че сераскеровият стан е променен. Шатрите почти не се забелязваха — белееха само острите им върхове. Всичко пред тях беше черно: войска, готова за бой.

„Започва!“ — рече си Пазвантоглу.

Усещаше непривична теснота в гърдите, сякаш някой ги стяга в железни обръчи като разсъхнала каца. Повдигна рамене, за да поеме по-дълбоко, а не успя — душеше го, тежеше. Ама до това ли му беше днес, в деня на юруша!

— Манаф Ибрахим — обърна се към бинбашията. — Нареди никой да не стреля, докато не дам знак! Ако ще да се пръскат от досада, да не стрелят!

„Пак ще е същото — помисли си тъкмо с досада старият еничар. — Какво чака?“ И отмина да се разпореди.

Потекоха часовете на ранната утрин. Слънцето полека се вдигна, резливият хладец отстъпи на мека топлина, далечината потъна в мараня. А въпреки маранята Пазвантоглу ги виждаше; войските бяха се вече строили, суетнята стихна. Ето…

Ето! От широкия полукръг около Видин към крепостта се понесе глух, сякаш подземен тътен, едва прошарен с тънки писъци — сераскерът пускаше отпърво даулите и зурните, за да нажежи до свитки войската си.

Нямало да я нажежи! При все че уловката му беше позната; Пазвантоглу чувствуваше как сам той бавно кипва при еднообразния, настойчив тътен на даулите; как настръхва до кости от налудничавия писък на зурните. „Докога, докога?!“ — едва се държеше в ръце, без да си дава сметка, че сераскерът пои лудостта не само на своите, ами и на видинските войскари.

Беше чувал, че другаде — у руси и немци — преди бой раздавали на войниците ракия. „Ахмаци!“ — помисли си. Защото няма пиянство, дето така да те изкара из кожата ти, да те поведе срещу сигурната ти смърт, както едночасовият тътен на стотици даули.

Най-малко му се поддаде навярно той, Пазвантоглу. Но забеляза — не, ами усети по въздуха как диво настръхват бинбашиите наоколо му.

Манаф Ибрахим бе прилепил пламнали длани о перваза, уж втренчен в стана на сераскера, ама очите му бяха толкова налети, кръвясали, че май и не виждаше; Кара Мустафа — помакът от Доспата — не знаеше къде да дене ръцете си, те шареха като у припадничав; не другояче изглеждаше Еминджика с още незаздравялата рана.

Това бе пиянството, което трябваше да донесе на сераскера Видин. Но не на пиянство бе разчитал Пазвантоглу, нему бе нужно друго.

Друго… Разглеждаше бинбашиите си, сякаш днес ще ги купува, докато спря едно лице: Кондо.

— Кондо! След като млъкнат топовете, първи ще изведеш конницата си ти! Не я разгръщай нашироко, ще мериш посред сераскеровите бюлюци, ще търсиш сераскера. Гяур Имам и Манаф Ибрахим ще задържат двете крила на похода да не се затворят зад гърба ти! Еминджика и Кара Мустафа — още по-вляво и вдясно! Сеч! Наред! Ще гоните само до втория ров. От Кондо искам днес да свършим с капудан-паша.

Повече от два часа конницата на Кондо беше зад Никополската капия: гъсто наблъскани две хиляди мъже и толкова добичета.

Отскоро тътенът бе взел да наближава.

Първан пресмяташе, че турците са вече към първия ров, около Вароша. Отчетливо се долавяха човешки крясъци — яростта на Анадола, Арнаутлука и Кюрдистан. А зад Никополската врата беше тихо — всеки слухтеше.

Когато от седемте табии на крепостта в един глас ревнаха топовете, Първан помисли, че оглушава. Трясъкът отекваше стократно между стените, тресеше ги до основа. Не с думи — с лакти конниците си запредаваха Кондовата заповед: „Всички горе, по стената!“

От задна страна тя слизаше полегато, та я изкачиха бързо. Всеки двамина сега застанаха един зад друг: първият пълнеше пушка, а вторият я опразваше. Из Видин гърмяха сигурно пет-шест хиляди цеви. Целият крепостен ръб бе увит в млечнобял пушек, толкова гъст, че ти сълзяха очите. Никой не бе заповядал да се гърми на месо, та стрелците не пестяха джепане — не оставяха непростреляно педя място до първия ров.

Разкъсаше ли се за миг димът, Първан мяркаше войскарите на капудан-паша: притичваха, залягаха зад драки и плетища, зад дуварите и кьошетата на външния град.

Ще залягаш! Че то не приличаше вече на град — беше нива, разорана от гюллета и куршуми. На шадравани, на шадравани бликаше пръст, разсипваха се в пепел кирпичените къщя, чак до ръба на крепостта хвърчеха трески, камъни и коренища.

„Дан-дан-дан!“ — топовете биеха на картеч, право като прашка. Къде ги даулите и зурните на Хюсеин паша? Между трясъка се чуваха изплашени викове, неразбрани заповеди, писък. Огромна салхана премилаше сераскеровата войска във Вароша.

— Напълни ми се устата с пясък, мама му! — викна Първан на пълнача си, ама онзи не чу, как ще чуе.

И продължиха усърдно да си гледат работата, защото вече ѝ се виждаше краят: войската на сераскера бягаше като изтървана.

Колко ли еничари се издавиха за едната хубост в първия ров? Немалко — тъй бързо опустя Варошът, колкото десет хиляди мъже никога не биха успели да го опразнят, преминавайки по няколко тесни мостчета. „Сега в рова ври чорба от еничари“ — помисли Първан.

Стрелците по видинската стена бяха нащрек, очакваха заповед. След бягството на капудан-паша Пазвантоглу трябваше да изкара из Видин своите войски. Кой ли ще ги поведе в бой, мигар сам видинският господар!

Всред цялата гюрултия, всред пушека, който едва-едва почваше да редее, никой не разбра как се беше отворила Никополската капия и бе преминал моста един-едничък конник.

Първан го видя вече отвъд крепостния ров. Конят се теглеше и извиваше задница под ездача, но самият ездач седеше уверено на седлото, с една ръка държеше юзда, а с другата — дооправяше оръжието си: четири пищова, дълъг извит калъч, къса харба.

Още малко и димът улегна, само нозете на коня сякаш още затъваха в пръхкав сняг. Сега стрелците по крепостната стена различиха и конника. Беше Кондо.

Може би Кондо нещо викаше, вдигнал очи към стената, но грохотът на нестихналата битка затискаше думите му. Затуй сливенският хайдутин махна ръка към стрелците.

— Нас вика! — кресна в Първановото ухо пълначът. — Ние ще гоним капудан-паша!

— Слизайте-е-е! — вече викаше из все гърло и Първан.

Набързо по насипа се сурнаха двете хиляди мъже. Всеки на кон, те примряха от досада: половината час, който им потрябва, за да се промъкнат през ходника, им се стори година време.

И най-после бяха навън. Вън от крепостта, където два месеца бяха се протягали, треперали от чума и гюлета, чакали мърцина смърт. Пред тях лежеше — изорано и овъглено — полето на Вароша; през оголените драки и купчините кирпич се провиждаха трупове. Между последните топовни изстрели и отдалечаващата се глъч Кондовите чуваха глух хленч на ранени.

Българите стояха върху бойното поле.

Откога? Откога българинът не бе излизал в боен ред, за да срещне врага лице в лице; от колко столетия вече българите водеха съвсем друга борба — огромна, но скрита под тинята на уж мирния живот, врасла в ежедневието.

Дали някой от тия бе чувал, че преди столетия българинът е имал царщина, а царщината му — войска? Че тя е стояла под Цариград, под Солун и Одрин, че царе и летописци са броили българина за напаст, по-страшна от чумата, че дълги векове българинът е задържал в своя държава земя, брулена от нашествия, земя на кръстопът — най-оспорваната земя на стария свят?

Не го знаеше Кондо — сливенски занаятчия, уловил гората; нямаше хабер за това Първан, останал без челяд, преминал през много хайдушки дружини; не бяха чули нищо за бойната слава на българите тия две хиляди българи, които сега стояха отвъд крепостния ров на Видин.

Но навикът на поколенията, майсторството на рода не се запазва само в човешкия спомен. То живее незабелязано в пръстите и мишците, прозира в точността на окото и уверената стойка на ездача; в лекотата, с която той умее и успява.

Затуй двете хиляди българи, подредени отвъд крепостния ров, които трябваше да отстоят Видин срещу цяла империя, не изглеждаха за първи път войници. Сякаш тук, върху земята на последната им непревзета твърдина, за миг бе възкръснала из забравата една малка част от войската и воинския опит на българите.

На страшницата над Никополската капия остана един човек, сам. Господарят на Видин.

Виждаше как Кондо подрежда хайдутите си и нещо им заповядва, как тълпата се превръща в строй; как Кондо застава пред него, посред.

Преди да свие коня, сливенският хайдутин още веднъж се извърна към хората си и въпреки далечината Пазвантоглу сързя лицето му. „Ето — помисли си този — такова лице трябва да има борбата: съсредоточено, но не унесено, хладно, но не студено, твърдо, но не отчаяно.“

Докато го помисли, бинбашията пак обърна гръб на Видин. Пазвантоглу сега гледаше само две хиляди тъмни, сбити в стена гърбове.

— Да помага бог! — толкова високо, че се чу на стражницата, извика Кондо.

Белият му ръкав се показа един път над калпака, втори — до дясното му рамо и трети — до лявото. Хайдутинът се кръстеше преди боя.

— Юруш!

— Юру-уш!

— Ха бре!… Де бре! — достигна до Пазвантоглу ревът на две хиляди хайдушки гърла.

Плътната стена се залюля и понесе през пепелищата на Вароша. Вече не се виждаха редици — към стана на негова светлост се движеше като сянка на облак разлато, черно петно, лавина от две хиляди изтървани роби.

— Ха бре!… Де бре!…

Кондовите препускаха отвъд първия ров, в открито поле, а през тръбата можеше да се забележи как бяло-синята тълпа еничари проредява пред видинските конници.

Те не знаеха дори да извикат каквото трябва — тъй отдавна българският род бе забравил времената на битки и обсади. Предаваха си един другиму жаждата за движение и победа с думите, с които последните двайсет поколения от рода им са товарили дърва, извличали каици и пасли говеда — думите на хора, дето им е позволено да работят, но не и да воюват.

Както и да си мислеше Осман Пазвантоглу, че през тия часове се е слял с Кондовата конница, че живее с нейния бяг, а тя — с неговото дело, истината бе съвсем различна. От стражницата господарят наблюдаваше бойното поле, едрите очертания на своята и чуждата войска, грамадния кипеж на битката. Толкоз. Оттук не би разпознал отделния боец.

А всеки един от хилядите там имаше своя мисъл, усещаше по свой, неповторим начин боя за Видин. То следваше от това, че всеки от тях бе дошъл по свой път в бунтовния град, носеше нещо различно — спомен, желание, надежда или болка — и търсеше в боя нещо също така различно.

Пазвантоглу не би отгатнал какво чувствува например Първан от Конаре — една от хилядите черни точици във Видинско поле.

Първан яздеше в първата редица на Кондовите, вляво от бинбашията. Струваше му се, че се е смъкнал насън от стената, потегнал такъма на коня си, проверил оръжието. Едва когато — блъскан и подпиран от всички страни — усети, че добичето стъпва на моста, когато от тесния ходник излезе на открито и напреде му се бялна още обвитият в пушек Варош, едва тогава Първан като да разбра какво се е случило: той, гяуринът, слугата на пашови жребци, същият тоя Първан сега сам яздеше кон.

Стана му страшно. Взе да мисли, че стърчи неимоверно високо, сякаш над стените на Видин — високо и открито. От земята до седлото има-няма аршин, но този аршин откъсва ездача от спасителните гънки на земята, от драките. Издига го на оная височина, от която е по-трудно да се биеш и много по-лесно да умреш, оголил гърди срещу цялото поле.

Озърна се. По лицата на другарите си прочете смут. „Майчице! — помисли. — Къде се нацедихме!“

И за тия няколко мига, в които Кондо редеше своите хайдути, през ума на Първана минаха като че всички последни години — цялата борба, такава, каквато е дадена на раята.

Първан си мислеше с милост за мъхестите, зашумени засади — тогава над гърба на два-тримата залегнали хайдути се гонят мушици, а спокойното очакване е пълно с миризма на диви ягоди, здравец и букова шума. Спомняше си как срещу цевта на пушката му бе излизал враг, без да подозира, че върви срещу смъртта си; спомняше си пукота — весел, самоуверен изстрел, който лесно улучва, който те прави стократно по-силен от противника ти, защото онзи не знае къде си, колко си, кой си. Помнеше дивата радост на хайдушки победи, когато бе изскачал иззад храстите и улавял повода на останалия без ездач кон, докато другарите му пребъркваха жертвата; помнеше без трепет хайдушки несполуки, когато уверено беше се изсулвал назад в гората, заднишком, за да задържи под очи неулучения враг, бе отстъпвал само няколко разкрача — никому не държи да нагази гората и да те търси. Беше се спотайвал злорадо, изчаквал някой час и пак се връщал между папратите, на десет стъпки от пътя — пак слагаше на нишан завоя, а над гърба му се гонеха мушици и слънчеви петна и миришеше на диви ягоди…

Така познаваха борбата и Първан, и още две хиляди мъже. Всеки от тях считаше, че глупаво, съвсем ненужно е оголил гърди срещу враг, когото бе свикнал да трепе в съюз със зашумените гънки на много препатилата българска земя.

— Да помага бог!

Първан се опомни. Двайсетина крачки пред конницата беше Кондо с вдигната ръка. Неговата увереност се предаде на двете хиляди хайдути, прогони спомена за пусии и хайдушка победа, свърза разпилените малки борби в единна воля.

Навярно Първан не би знал как да подхване тази нова борба, но конят му сам се откъсна от мястото си, сам последва другите коне. Първан усети как всяка негова жила се налива с непозната радост — препускаше не той, биеше се не той, а някакво грамадно, сръчно и обиграно тяло, от което Първан бе само част.

Кондовите се носеха през почти опразнения Варош: напред, далеко шаренееше войската на Хюсеин паша, измесена, объркана — подплашена паплач, а не войска. Кондовите я гонеха като вятър с жесток крясък. И този крясък, уплътнен от хилядокрак конски тропот и сладникавата миризма на барута, и веселата червенина на кървави локви, която прелиташе под Първан; и яркото слънце, разбито в безброй искри от голи ножове; и тежката самоувереност на Кондовия гръб — всичко това прогони последната мисъл из Първановия ум.

— Ха бре!… Де бре!… — викаше друг през неговото гърло, а шарената блъсканица — войската на сераскера — непрекъснато наближаваше.

Кондовите я догонваха.

„Сега!… Сега!…“ — викаше си безсмислено Първан, притиснал пети о корема на коня.

Винаги беше му се чинило страшно да видиш на педя от лицето си лицето на своя убиец. А сега, когато пред погледа му плуваха не едно — десетки облещени, прашасали или кървави, озъбени, озверени или изплашени лица на убийци, чийто убиец беше пък той — Първан, — сега не изпита страх. Не той се вряза всред войската на сераскера; не той подложи гърди и врат под ударите ѝ — бяха се просто сблъскали две грамадни тела и през Първановите ръце течеше волята на Кондо.

Тия ръце — без Първан да ги кара — мушкаха и сечаха; отделният доскоро гръб на коня вече зарасте за ездача си, Първан отскачаше с неговата предпазливост и напредваше с неговия устрем. Не помнеше колко пъти е замахвал, кой от ударите му е улучил и кой — пропуснал. От време на време го снишаваше чужда сила, за да отбегне някое острие. Първан се оставяше на тази сила — Кондо, конят, самата битка беше тя, навлизаше все по-навътре в обърканото кълбо на сераскеровите, все по-често усещаше, че ударите му попадат в месо.

Колко ли траеше боят? Първан бе уверен, че никога не е имало друго извън тази кръвнишка сеч. Не виждаше — не си даваше сметка! — че разплаща, че мъсти за мъченичеството на поколения, че вече убива той, а не убиват бавно него. Първан бе превърнат в една-едничка, чиста, късно открита мъжка радост: да бъдеш част от победно цяло.

Ох! Чак сам усети болка, когато под него конят потръпна, натежа и сякаш залепна о земята. През последния час Първан успя така да се откъсне от нея, та сега тя му се стори враждебна — Първан стоеше със свои нозе посред боя. Като че смъртта на добичето прекъсна връзката между боеца и Кондовите. Около Първан се избистряше със заплаха опомнянето.

Но той не го дочака, почувствувал несъзнато, че ще му бъде краят. Изкара пищови от каниите на седлото, натика ги в пояса и се спусна подир пъстрата суматоха, из която стърчаха ездачи, конски шии и калъчи.

Тя се отдалечаваше, а Първан трябваше да не я изтърве, бе му останало още много за вършене, още нещо, най-важното, не знаеше кое точно, защото умът му продължаваше да мътнее. Храсна пътьом някакъв прострян, окървавен еничарин — удари го съвсем ненужно, онзи май че и така беше се опростил; счепка се с друг — ранен, но и той още неизстинал от стръв, — закачи с харба ризата му, събори го и довърши, опрял коляно о гърдите му.

Добре, че ги забеляза навреме: подире му търчаха двамина. Единият уловил за цевта пушка, другият — с дълъг нож. Хвърли харба — тя нямаше да го отърве, — и извади пищови. Забеляза, че първият побягна — изгърмял си беше барута, но вторият все въртеше сляпо срещу му. Премери ли се, или не — не помнеше, чу само гърмежа на пищовите си, почти слят: „дан!“ Оня направи още две крачки, цял присвит, изтървал калъча, строполи се, зарови брада в прахоляка, а пръстите му още дълго драскаха земята.

Първан го отмина. Друго погълна цялото му внимание — бегълци и нападатели бяха го изпреднали поне с триста аршина. Чуваше ясно псувните и стоновете им, мяркаше ездачи и животни, но всичко то бе вече далеко-далеко. Първан изостана от битката.

И това прие едва ли не като беда, сякаш голямото тяло — Кондовите — бе го отърсило от себе си, продължавайки да се бие, а той е отново сам, както на времето, в гората.

Без да разбира какво върши, втурна се с все нозе подир своите; тичаше и крещеше, крещеше и тичаше, макар отдавна да не усещаше дъх в гърдите си. А кълбото на боя все повече се отдалечаваше, носено на бързи конски крака, като оставяше по полето трупове, кръв и празно оръжие.

Продължаваше да търчи несвястно. По някое време съзря през мъглата на умората друг един, още някой, който прашеше с всичка сила подир битката. Беше оня, единият от двамата, побягналият. Изглежда, бе бягал встрани от Първана, убеден, че гяуринът го гони. Сега Първан наистина запреследва него; Първан искаше да продължи боя сам.

През пустото поле се дебнеха с натежали, окъсели нозе, борейки се с дамлата, двама немлади, безоръжни мъже, потънали в пот; дебнеха се смешно и безсмислено. Смъртта на единия не би допринесла с нищо за победата на сераскера или Кондо, но за всеки от тия двама краят на другия бе решаващ.

Усетил, че го преследват отблизо, еничарят захвърли пушката, която все още влачеше за цевта; от това му поолекна, той изпредна с няколко крачки преследвача си. Първан улови още топлата от еничаровите пръсти цев, напрегна до несвяст мишци, за да навакса, няколкото крачки, и двама се успоредиха.

Изнемогата му пречеше да разгледа вражето лице: Различи прошарени сколуфи и мустаци, омазани в кал и пот страни — кал, пот и сълзи. Еничарят плачеше, захапал долна устна, плачеше от умора, страх, безсилие и ярост. И все пак онова, което го правеше пък част от войската на сераскера, не му позволи да се хвърли в прахта, да моли и се вайка, да проси милост.

Задебнаха се с отмалели нозе, тромаво, но безкрайно напрегнато. Въртяха се в кръг и им се струваше, че туй дебнене не ще свърши, тъй като никой от двамата не намираше сила за замах.

То еничарят нямаше и с какво. Протегнатите му напред голи ръце мърдаха нелепо, докато стръвта в очите му се утаяваше до укор. Може би сега мислеше, че се е оставил да го поведат като добиче и го пуснат под Видин, за да срещне този тук, някакъв почернял, увълчен гяурин. А Първан наистина по вълчи сниши шия, набра със сетно усилие замах и стовари кондака върху главата му.

Костта изхрущя, от раната бликна кръв, еничарят без вик се отпусна наземи, сякаш бързаше да си почине, сякаш бе очаквал и се надявал на този удар.

На две крачки от убития се свлече Първан — бе го повлякла тежестта на кондака, бе го свалило усилието му, замахът, извършен не от него. Лежеше почти без свяст, прилепил буза о пръстта, разпрегнат, облекчен, изпълнен с нова, изпитана едва днес радост.

Далеко напред продължаваха да се бият Кондовите, побеждаваше голямото цяло.

X

Пратеникът влетя като хала между шатрите на Али Янински. Уморено, почти есенно слънчице галеше Видинското поле, ниските хълмове, върбалака. Обраслите угари (нали тази година никой не зася заради обсадата) бяха почнали да жълтеят — лятото си отиваше с тия последни септемврийски дни.

Несполуките в голямата обсада от първите боеве за Видин, та до началото на есента не бяха променили Тепеделенлията. Все тъй остро святкаха дребните очи, все тъй изправено бе невисокото му жилесто тяло, а между бялата брада, която го правеше по-стар, отколкото беше, непрекъснато извираха усмивки и усмивчици от всякакъв оттенък — като започнеш с насмешливо-благосклонни, та свършиш с такива, дето да те избият тръпки; сякаш не се смее човек, ами оголва зъби вълк.

Цели четири месеца вече Али Янински седеше под Видин, все едно че го няма. За петдесет и толкова години Тепеделенлията бе срещал много по-опасни противници от Хюсеин капудан-паша; детинското самохвалство на сераскера бе тъкмо търсеният от Али повод да се обиди дотам, че обърна гръб на всички паши под Видин.

Рано сутрин Али възлизаше някой близък хълм; сеймените му постилаха дебела плъст под дърво; янинският господар сядаше кръстато, изтегляше тръба и се втренчваше да види Пазвантоглувите.

Те излитаха по разно време — неголяма дружина на бързи коне. Отсам, в стана, настъпваше суматоха. Войската влачеше каруци, за да задъни с тях всеки проход между шатрите; суетеше се, стреляше през пръсти (не само барутът, и охотата за бой беше свършила); най-вече — бягаше извън становете, защото онези не гонеха далеко. За малко между чадърите всичко се объркваше в прашуляк, гърмежи и викове, докато Тепеделенлията видеше как отново към Видин се понасят стотината Пазвантоглуви конници. Само един от тия десетки пъти (това му донесоха съгледвачи) войската убила някакъв. Единствен.

А Али Янински през същите дни си седеше върху мека плъст, сеймените изкачваха хълма с пълни сахани, със стомнета ракия. Вечер между арнаутските шатри свирнята не стихваше до късно и — казваха — Али понякога също играел само под ударите на даул.

Хюсеин капудан-паша, случеше ли се да обикаля стана вечер (макар да избягваше разходки по тъмно), чуваше веселбата на арнаутите и зеленееше от злоба; беше уверен, че цялото това арнаутско безгрижие не е току-така — Али не бе от нехайните. Щом гуляеше посред обсада, ще рече, сигурен е, че не ще изпати той.

И тази утрин Али Янински вече бе излязъл из стана си и със спокойствието на човек, комуто е добре познато мястото, съседите и нравът им, всички техни намерения и привички, си седеше кръстато под китката брястове на хълма. Тук го намери пратеникът на Тепеделен.

Отдалеко набитото око на Али долови у вестителя тревога — с хубава вест никой не бърза чак толкоз; рипна пъргаво на късите си нозе и тръгна срещу пратеника.

— Какво има? — попита късо.

— Изпрати ме Мухтар ага, синът ти…

— Направо! — прекъсна го Али.

— Преди седмица Бонапарте слязъл с войска в Мъсър, започнал война срещу Селим хан. Това е.

Отровна подигравка, ликуващо злорадство, заплаха — какво още не се изписа върху господарското лице. Сякаш надвисналата над империята опасност, за която научи, разплащаше някаква сметка между Тепеделенлията и дявол знае кого.

Миг по-късно янинският господар заличи всеки присмех и тържество във вида си; без да продума, той се заспуска стремително по хълма.

— Бинбашиите при мен! — подвикна мимоходом и се отправи към шатрата си от просто платно.

— До довечера да сте скатали! Утре, преди съмнало, потегляме за Арнаутлука! Сега му е времето да се разберем с Бонапарте. — Толкова проговори Али пред най-близките си.

И прибави:

— Ако някой човек на сераскера дойде да ви пита защо, веднага ми го изпратете!

А сераскерът наистина имаше какво да пита напоследък. Вече отдавна бюлюците, които разпращаше да събират жито и овце, не се връщаха никакви. Нито един човек не си дойде да обади какво точно се случва с тях: дали са уловили гората, или са изтрепани. Из стана очевидно шареха Пазвантоглуви съгледвачи; Пазвантоглу научаваше кога капудан-паша ще проводи бюлюк за припаси, съобщаваше това на селяните из Врачанско или Плевенско, а оттам нататък те си знаеха работата.

Както и да отхвърляше едно заключение, сераскерът накрай трябваше да го приеме: обсадителите бяха обсадени. Зад полукръга, очертан от похода под Видин, имаше друг един — много по-широк: раята. О него се пречупваше всеки опит на сераскера да изхрани войската си, сякаш невидима сила сечеше пипалата на прострения под Видин гладен султанов поход.

Привечер Хюсеин паша обикаляше шатрите на румелийската войска, за да узнае доколко днешният редовен налет на Пазвантоглувите е изкарал из строя нови войскари и добичета, когато му обадиха, че Али Янински скатавал. Сераскерът онемя от изненада, та мина доста време, преди да се изхвърли тежко на седлото; стори му се, че повдига до конския гръб не тялото си, ами поне половината тежест на видинското кале. Мълчаливо се подреди подир него свитата.

Арнаутският стан тази вечер приличаше на сборище на несвестни: хиляди сенки се стрелкаха и притичваха между огньовете, полусвлечените шатри напомняха кораби, осакатени в битка — криви, изсулени. Чернееха натоварените като купни каруци; неспокойно се теглеха, пръхтяха или мучаха добичета. А всред шума на напрегнатия труд се открояваха още по-зловещо арнаутските крясъци — неразбрани, ликуващи.

— Стой там бе! — без да се стресне от свитата и блясъка на сераскера, му изкрещя някакъв арнаутин.

Той улови юздата на сераскеровия кон и с такава сила я налегна назад, че животното уплашено избели очи, а от устата му извря пяна.

Хюсеин паша попримига, уж отблясъците на огъня му пречат да намери онова, което търсеше, и не дотам уверено извика:

— Къде е Тепеделенлията? Кажи му да дойде!

Арнаутинът сега пък задърпа юздата на коня, крачейки заднишком.

Наближиха някакви каруци: обоза. Войскарите ги товареха с викове, ругатни и смях, сякаш имаше кой знае какво весело в цялата работа. Един из тълпата мъже, заети с товаренето, се обърна. Огънят освети брадясало лице, присмехулни очички. Беше Тепеделенлията.

Господарят на Янина не свали ръце от колата (подпираше някакъв денк, който други го овързваха), забил здрави нозе в земята, докато дълго и подигравателно разглеждаше великолепието на Хюсеин паша.

— Какво значи това? — постара се да вложи огромно негодувание в гласа си сераскерът.

— Товарим! — радостно му извика в отговор Тепеделенлията, сякаш го приканяше да вземе участие в тоя усилен, мъжки труд.

— Виждам! — кресна Хюсеин паша. — Не те питам какво вършиш, а защо!

Тепеделенлията не отвърна веднага. Изви се пак към хората си, помогна им да завържат денка, даде поне двайсетина заповеди на своя неразбран език, чак тогава поотупа полите на джубето си и се упъти към сераскера. В разбъркан кръг наоколо щръкнаха стотина арнаути. Другите продължиха да скатават шатрите.

— Ще ти кажа и какво значи — проговори Али, като че между последните думи на Хюсеин паша и отговора му не беше минало повече от миг. — Отивам си изпод Видин, това е. Мигар не се разбра и без приказки?

— А защо мислиш, че на тебе всичко ще се разминава, а? — не на себе си от безсилна злоба изсъска сераскерът. — Ти проваляш обсадата, ти си ортак с Пазвантоглу, султан на гадовете, това си ти!

По-нататък последва такова, дето показваше кой именно е Хюсеин паша — само между слуги или хамали ще чуеш тъй разнообразно неприличие. Сераскерът го изригваше като широк кюнец — помия. Сякаш десетината месеци сдържан гняв изтичаше сега, за да не задуши капудан-пашата.

Свитата настръхна, кому е излязло евтино да напсува арнаутин? Вече немалко аги си подхвърляха уж случайни думички с надежда да бъдат чути и от други — стараеха се да се отграничат от Хюсеин паша. Но напук на страховете им Тепеделенлията не отговори с нищо на този порой обиди, само след всяка кимаше, като че се съгласяваше със сераскеровата сурова присъда. А тържеството все по-нескрито святкаше в ситните му очи, все по-страшно огряваше това обветрено, умно и знаещо лице.

— Свърши ли? — попита той внезапно с вида на човек, когото някакъв сеир вече е отегчил.

— Няма място за шеги! Трябва да довършим Видин, заложили сме си главите пред Дивана.

— Аз нищо не съм залагал — зловещо спокойно, отговори Тепеделенлията. — Който е залагал, нека остане! Имам важна работа в Морея, по-важна от някой си Пазвантоглу. Карам ли те да идваш с мен, за да пазим бреговете от Бонапарте?

— Защо Бонапарте? — като гръмнат издума сераскерът.

— Ще дойде време, ще научиш!

И Тепеделенлията отново отстъпи към обоза, заразправя се с товарачите. Хюсеин паша сви кон и потегли към стана си. Никой не го последва. Сераскерът яздеше през чуждото поле, между смълчаните шатри и разпрегнати каруци — към неизвестността.

Като че с изтеглянето на Али Янински започна краят. Само няколко дни по-късно Хюсеин паша узна, че е обявена война между Портата и Бонапарт. Селим хан дълго бе премислял, преди да се реши на тази стъпка. Вековното приятелство между султаните и френските крале, съчувствието на Селим към френската мисъл, хилядите френски търговци в столицата и целият Левант — всичко това пречеше на султана да проникне в неочаквания обрат на събитията: Франция е нападнала турска земя, готви се да я отвоюва, без дори да обяви война на Портата!

Дни наред Селим хан се надяваше, че Стамбул е жертва на лъжливи слухове. Докато стана съвсем сигурно, че Бонапарт е взел Александрия и Кайро и води неголямата си войска все на изток, към Сирия. Нямаше място за повече колебания — Селим хан нареди да натикат в Еди-куле (най-големия затвор на столицата) френския посланик и с дълъг, развълнуван, отчаян ферман извести правоверните, че халифът е заплашен от побъркани търсачи на приключения. Сякаш с това височайше писмо не държава обявяваше война на държава, ами нещастно влюбен се окайваше от незаслужената с нищо измяна на любимата си.

Хюсеин паша прочете фермана в своя стан. Зашеметен, султанът дори не бе приложил към него каква да е заповед за по-нататъшната борба срещу Видин. Трябваше ли Хюсеин да продължи обсадата, или да изтегли похода в отбрана на Стамбул от френците? Селим хан не отговори на този въпрос и когато сераскерът му го постави. Навярно с мълчанието си подчертаваше, че засега Видин е най-малката му грижа.

Ето как изглеждаше тази есен Видинското поле: на самия бряг стърчеше крепостта — нова-новеничка, едва поодраскана от гюлетата на пролетесния обстрел. В два големи полукръга наоколо се извиваха рововете — пълни до ръба с блатясала вода. Между и отвъд тях жълтееше есенното поле — пусто, утъпкано, мъртво. А оттатък втория ров стърчаха проредените шатри на похода. Покрай тях се тътреха недояли, озлобени войскари; влачеха поводи изпосталели добичета; ръждясваха топовете, колелата на каруци и ракли. Макар чумата да не свали повече от пет-шестстотин войници, чумав изглеждаше целият стан.

Бодри бяха само Пазвантоглувите, които продължаваха и през есента да излизат из калето, да се впиват между шатрите и да изсичат по петдесетина султанови войскари на налет. Аскерът лениво бягаше пред тях, търсейки спасение в близките кории, равнодушен към цял свят и най-вече към съдбата на Видин.

С такава войска и при такива изгледи капудан-паша Хюсеин реши, че е време да нанесе последен удар на крепостта.

Сераскерът сам не вярваше твърде в успеха си — и за слепец бе ясно, че походът не е вече никакъв поход, а под Видин стои отегчена, разложена сбирщина от хаирсъзи. Но не му се чакаше. В Стамбул сякаш бяха го забравили; Селим хан трескаво укрепяваше столицата срещу френските кораби; лично — казваха — осъмнал по табиите на Пролива, където заедно с низамските топчии нагласял мерника на новите оръдия.

Капудан-паша искаше просто да сложи край на безконечното разтакане под Видин, за да се завърне и пожъне сигурни успехи в отбраната на Стамбул.

Битката трябваше да започне през една от ония есенни нощи в началото на ноември, когато небе и земя се сливат в мокра тъмносиня, покривка и не ти се ще да подадеш нос изпод кожуха, камо ли да излезеш из шатрата.

Вечерта сераскерът нареди да бъде раздадена на войскарите цялата храна, дето я имаше. Изпитите, дрипави мъже, наклякали край огньовете, не вярваха на носа си: из казана извираше пара на овнешко. Стискаха с премръзнали пръсти паници, поднасяха ги неуверено на ахчиите дали не е сън? Но в паниците скоро задимя гореща чорба.

Докато върху чуловете белееше купчини истински пилаф, а ешкинджиите заразнасяха по хляб на човек.

Още не всички бяха привършили, когато се разтърчаха сеймените на сераскера: всички в капудан-пашовия стан! Ще рече, готвеше се юрушът на Видин.

Върху седлото на чистокръвния си жребец Хюсеин капудан-паша посрещна военачалниците с оная неуместна надменност, която му печелеше омразата дори на говеда като Мустафа паша.

— Началници на моята войска! — рече гъгниво (от студа носът му беше запушен). — Дойде и нашият час! Макар всички да знаем, че Видин е обречен, няма да чакаме естествения му край. Тази нощ с помощта на аллаха, под моите заповеди ще дадем последен юруш на крепостта!

По-нататък с още по-надути думи Хюсеин паша обясни своя майсторски замисъл: под прикритието на мрака войските трябваше да доближат безшумно Видин и да напънат едновременно всичките му врати. Така топовете на Пазвантоглу ще занемеят — кого ще мерят в тъмницата? А боят ще се пренесе из улиците на града. В успеха си Хюсеин паша не се съмняваше — около петдесет хиляди войскари щяха да вземат ума на стреснатите видинлии.

Военачалниците не бяха много въодушевени от сераскеровите думи. Всеки през последните месеци свикна да гледа Видин като нещо необикновено, призна в себе си похода за несполучил. Сега те се дразнеха от просташката самонадеяност на Хюсеин паша.

— Нека аллах укрепи десницата ти!

Както трябваше да се очаква, благопожеланието дойде от Мустафа паша.

Хюсеин паша го отмина, за да срещне само един поглед: немигащо, сякаш не от двайсет крачки, ами от педя се тренчеше в сераскера Ало паша. „С кой акъл влизам в бой при ортаци като Ало? — помисли той. — Кой ще ме опази от него?“

„Не може да бъде! — избяга от страховете си. — Не ще посмее. Нали за да прибере своите кюрди дома, трябва да мине през Стамбул. Ако не беше то, отдавна би се омел изпод Видин.“

Тъкмо затуй беше и злобата на Ало: струваше му се, че се е натикал в сляпа улица и сам е отрязал обратния си път:

„Ще я видим ние тая!…“ — повтаряше си ядосано той, докато яздеше към своя стан. Но колкото и да се ядеше, не измисли нищо свястно; Ало паша беше войник до костите.

Боят започна около полунощ. Тихо, тихо пристъпваха през полето между двата рова петдесет хиляди мъже. Повечето бяха пеши — в такъв бой конят само пречи; конницата трябваше да следва пешаците и ги покрие, ако — не дай боже! — Пазвантоглу хвърли в боя видинските конници.

Изведоха своята войска из становете си (дори в решаващата битка всеки държеше да не смесва своите с хората на другия), та през полето пълзяха няколко отделни тълпи, разделени с тежка завеса от мрак и дъжд.

Тихо… тихо! Опипом. Калето беше вече близо, в тъмнината прозираха мътно виранлъците на Вароша.

И тогава — не, няма думи за ужаса, който сякаш подкоси редиците на войската — в мрака се изви високо самотен глас, сподирен незабавно от друг, от вой на стотици:

— Гадовете!!…

— Пазвантоглу ни бастиса!…

— Дръжте се!… Ни крачка назад!…

— Може и в гръб да са…

Ако е светло, ще бягаш. Но тъмницата бе така непрогледна, че никой не виждаше откъде и как е нападнат. Хилядите мъже престанаха да бъдат войска на Хюсеин и Ало паша, не се чуваше заповед (как ли ще се чуе!), не се разбираше къде са началниците и какво искат. Юрушът се разпадна на хиляди мъже, изоставени без водач и насока; всеки от тях поведе бой за себе си, за своята кожа.

Сам се биеше и Кюрд Ало паша, превърнат в прост войник.

Навярно петдесетина души се скупчиха около му — докъдето достигаше неговият глас. Из пътя си, докато се вклиняваше по-навътре във вражите редове, валията на Анадола губеше част от тия войскари или прибавяше нови към тях. Но нито за миг Ало не изпусна из ръце шепата свои хора.

С ожесточение, което идеше от дългите месеци обида, Ало бе изтървал всичките си бесове на кюрдски разбойник. „Насам! След мен!“ — крещеше до прегракване и под ударите на петдесетината му войници падаха навярно десетки.

Какво ставаше вляво и дясно. Ало не знаеше и не искаше да знае. Гъстотата на гърмежите, грохотът, дето затлачваше ушите му, го караха да мисли, че битката за Видин е в пълен разгар, а другите паши вече са се сблъскали с Пазвантоглувите. Наистина — Пазвантоглу не вкара в боя топове; откъм града не се чуваха изстрелите им. Целият бой като че се водеше тук, пред Вароша и първия ров.

— Към капиите! — викаше за стотен път Ало паша. — Към капиите!

Но тъкмо пряко пътя му към крепостните врати беше най-гъста тълпата видинлии — те отчаяно отстояваха подстъпите към града си.

Трясък, червени светлинки в мрака, звън на ножове, викове и ужасен плач на мъже — през ума на Ало се гонеха спомени за много боеве, но този му се струваше различен, неимоверно тежък и страшен. Ръката му отмаля — нали половината ѝ удари отиваха нахалост; конят му се препъваше на всяка стъпка, пръхтеше и се дърпаше; около коленете на валията се притискаха човешки гърбове — дали на свои, или на чужди? Чинеше му се, че воюва със самата нощ, с неизброимите ѝ безвестни опасности, и че не може да има победа в такъв бой, той навярно ще продължи безкрайно, а нощта не ще отстъпи пред деня, докато не умре последният войник под Видин.

Но тъкмо понеже чувствуваше, че победата е невъзможна, че срещу войнишката му доблест е изправен незрим враг — цялата слята с мрака вражда на Румелия, — Ало не отстъпваше. В яростта му се изля поколения таената завист на анадолеца към румелийците — към хората, живели в богата земя. Ръката му най-сетне сечеше тях — синовете на Румелия, които не знаят нищо за сипеите на Анадола, за мътните ѝ, заразени извори и прегорели пасища, за бавната смърт под писъка на суховеите. Ало мъстеше на Румелия.

Няколко по-светли петна пред коня му. По-тъмна от тъмнината купчина далеко напред… Ало виждаше! Нима бе дошла зората, нима можеше да има свършек тази пъклена нощ?

Мръсна светлина се процеди през бялата ивица под облаците, изряза вляво напред стените на крепостта, подвижното море от глави, гърбове и ръце. Ударите на Ало паша вече попадаха сигурно; около коня му се струпваха кюрди с лица на хора, прекарали една нощ в ада.

По привичка смуши коня си напреде; все още се надяваше да събере и поведе своите кюрди. Когато предните им редове изригнаха безразборен вик:

— … топчиите на Хюсеин паша!

Мина време, докато Ало осъзнае чудовищния изход от последната битка за Видин. А през него време между двете войски — кюрди и сераскерови топчии — се отвори мегдан. Мъжете бяха се стъписали назад. Разбрали, че цяла нощ са секли свои.

Ало паша стигна челния ред на кюрдите. Усещаше, че ей сега ще падне; човек не може да надживее такава грешка, такъв позор. И изведнъж насреща, иззад тълпата опушени, кървави, озверени не по-малко от кюрдите топчии, израсна породистият жребец на Хюсеин капудан-паша. А на гърба му — окътан до носа в кюрка, който бе везала с ръцете си валиде-султан — сераскерът лично.

Това вече беше не по силите на Ало. Всичко, дето бе изтърпял от надменната глупост на сераскера, от долните му козни; всичко, дето имаше тепърва да изтърпи, дано прокара път за двайсетте хиляди кюрди, гладували и мръзнали под Видин, за да проредеят под ножа на шантавите Селимови низами — всичкото се сгъсти до безумие зад челото на Ало паша и изгърмя във вика му:

— Напред! Нека разплачем низамската им мамица!

Книга втора

I

Три години изминаха от голямата обсада на Видин, цели три. Отново нивята зеленееха пролет и жълтееха лете — видинската рая ореше и сееше срещу една пара на дюнюм земя. Във Видинско владееше измамен мир. Защо измамен — никой не би казал, дотолкова приличаше той на истински. Но българинът си знае, че многото добро не е на добро, и това му помага да проникне в неща, дълбоко скрити. Така на селянията бе достатъчно да забележи, че господарят ѝ с една ръка раздава грамоти за строеж на църкви, а с другата тика в хапуса християнския владика (заради някакво негово мнимо предателство), за да прозре сложната, уж неразгадаема игра на Пазвантоглу.

„На нас ли? — бе заключила раята още преди доста време. — Де да видим!“

Туй „Де да видим!“ не беше заплаха — какво ще стори раята на Пазвантоглу. Тя наистина само гледаше, правеше си сметки, не по-прости от неговите, чакаше.

Кой знае дали острото око на господаря съзираше някаква промяна във Видинско. Това например че в дружините му все по-рядко се срещаха видинлии. Нима случайно раята току реши, че много ѝ е домилял чифликът, и се прибра по селата си, но (но!) без да върне пушките и барута?

Може би Пазвантоглу взимаше тия дребни промени за естествен развой на нещата — за отлив на мирния човек към мирния живот. Макар че като на мъдър държавник трябваше да му е известно: истина бива най-често онова, което най-малко ти се ще.

Три години изтекоха от голямата обсада. За света те бяха години на Пазвантоглувото тържество.

Едно след друго Пазвантоглу отхвърли блестящи предложения: пашалъка Енишехир, пашалъка Карс, везирски сан. „Не и не! — отговаряше той. — Аз искам пашалъка Видин!“ „Видин не е, никога не е бил пашалък“ — възразяваше плахо Селим хан. „Щом Видин вече има паша, трябва да стане и пашалък!“ — невъзмутимо настояваше Пазвантоглу. Докато след още един поход Портата бе принудена да признае поражението си и провъзгласи Видин за пашалък, управляван от Осман Пазвантоглу, паша с три конски опашки.

Към тия преговори бяха насочени през последните години погледите на посланици и наблюдатели. Те пишеха през ден до своите дворове, докладваха, предричаха крайната победа на този „оглу“ (името на видинлията бе твърде сложно за тях).

През тези години и Пазвантоглу пишеше много: до Портата, до княза на Влахия, до немския император, до руския цар и до първия консул (новото звание на Бонапарт). Всички считаха това за доказателства, че Пазвантоглу иска да се възцари и основе нов владетелски дом — на видинските Пазвантоглу. Тъкмо то наостряше големите и малки сили: какво ли може да се очаква от една подмладена Турция?

Векове наред старият свят бе залагал върху ограничената нетърпимост на османците. Имаше неща, които един османец би свършил на всяка цена, и други — до които не би се докоснал на никаква цена; със столетия напред можеше да предвидиш пътя на Империята. А сега, на границата между две времена, бе се пръкнал османец — видинският отцепник, чиито стъпки бяха непредвидими. Колкото и странно, европейските владетели гледаха на Пазвантоглу като на един малък Бонапарт и за малко не станаха кривогледи — тъй двояха поглед между изток и запад, за да следят движенията на двамата самозванци.

Тежка е наистина короната. Особено ако искаш да я пренесеш през границата между две времена.

Такива разнообразни мисли вълнуваха през тия години владетели или селяния, но според всички Осман Пазвантоглу бе образец на честолюбие и воля за победа, беше цял изкован от студена пресметливост. Светът не откриваше никаква пукнатина в неговите построения. Умело, последователно бе изработил той своето дело — безупречно изглеждаше то.

И все пак.

Имаше един човек (във Видин при това), който със сигурност би доказал такава грешка. Той се наричаше Ламбро, а грешката — охтика.

За него знаеха, че бил левантинец, а то е все едно че нищо; левантинците не са народ — най-пъстрата и тъмна смес, изтърсена някога из женска утроба. Знаеха още, че бил лечител, знахар или дори доктор. Въпреки своята отблъскваща грозота, въпреки почти сивите си сколуфи той се носеше контешки, като подвижна златарска сергия. С една дума, приличаше на най-преуспяващия човек в крепостта.

Кой знае защо, все едно дали вървеше из видинските улици и мегдани, или пиеше кафе под някоя асма, Ламбро винаги изглеждаше притеснен, преследван от натрапчива мисъл; нерядко прекъсваше думите си на средата, за да хвърли бегъл поглед през рамо; нерядко, тъкмо когато зарът му тръгне, прекъсваше игра, за да се прибере.

Тайната на тия му превращения бе не дотам загадъчна — Ламбро боледуваше от страх. Струваше му се, че всяка негова крачка е следена и невидимо ухо подслушва най-невинните негови хвалби или табладжийски шеги. Навсякъде и винаги Ламбро чувствуваше зад гърба си сянката на видинския господар.

Той не подозираше доколко страховете му са основателни: едва ли в цялата крепост имаше друг човек, наблюдаван тъй внимателно и неотстъпно. За никого Пазвантоглу не бе издал такава заповед: да бъде очистен при първата не дума, а сричка, която произнесе по своята работа.

А работата на лечителя бе здравето на господаря, това видинлии се досещаха. Само не се досещаха, че здравето на господаря отдавна го няма никакво и Ламбро всъщност се занимава с господарската охтика.

Всичко започна през онзи ден — деня на голямата битка от голямата обсада; тогава за първи път Пазвантоглу усети как гърдите му теснеят и го притиска задух. Отдаде го на вълнението си — та нали тия три-четири часа щяха да решат изхода от цялото му дело! Не се прибра. Не напусна стражницата, докато взе да му се чини, че диша не с гърдите си, ами с гърлото — плитко, до несвяст недостатъчно.

Господарят опря чело о зида — тъй и тъй нищо не виждаше; цялото бойно поле се люшна и разля в мътилка. Той вдигна длан към устата. Направи го несъзнателно, но съвсем навреме, за да спре топлия поток, който извря някъде отвътре — където, сякаш стегнати в обръч, гърдите се бореха за въздух.

Сетне, вече залитайки, отпусна ръка, мярна кръвта по нея („Откъде тази кръв… чия е… нима моя?…“ туптеше мисълта му) и се смъкна върху плочите.

Първото, което видя след онзи припадък, бе Фатма хатун. Пренесли го бяха в селямлъка му — безчувствен, с облени брада и риза.

Не можа да вдигне глава; лежеше с полуотворени очи и се взираше в лицето на майка си — то сега бе тъй близко, та закриваше всичко друго; мислеше си, че от целия свят е останало само това лице, майка му…

Щом забеляза, че син ѝ иде на себе си, Фатма нареди да извикат лечители, изтри челото и дланите на Осман с оцетена вода. Той я гледаше: през полуспуснати клепачи и го обливаше благодат — струваше му се, че не може да умре, докато за него се грижи Фатма хатун.

После дойдоха лечители — шушнаха дълго помежду си и с майка му, — после си отидоха. След тях един сейменин обади, че сераскерът бил отблъснат; появи се сам Кондо, който бе отблъснал сераскера. И накрая, вече през нощта, Осман остана с майка си.

През тия часове двама бяха се държали, сякаш нямаше нищо особено в туй, дето Осман е повърнал кръв и загубил свяст. Чак когато се видяха сами, а Фатма подви нозе до леглото на сина си и притисна буза о хладната му длан, рухна цялата ѝ игра.

— Знаех си — проговори тя трескаво, — знаех… Ще продължава да ни мъсти и от оня свят…

Синът превъзмогна вцепенението, извърна лицето ѝ към себе си.

— Кой да ни мъсти? Какво ти е, майко?

— Тя… Гяурката… От нея е охтиката.

— Никога не си споменала, че е умряла от охтика…

Отпусна се отново по гръб, новината го зашемети.

— А баща ми? — залови се за слабата надежда. — Той беше як като дъб. Защо…

— Защо!

За първи път споменът не я разнежи, а събуди непознато ожесточение.

— Баща ти живееше като птица. Никаква болест не може да се залови за такива като него, всичко минава над тях. Знаех си…

— Трябваше да ми кажеш по-рано — раздразни го еднообразният ѝ припев. — Бих живял другояче…

Чу я как се засмя; познаваше тази ѝ усмивка — мъдра и горчива.

— Ти не можеш да живееш другояче — отговори Фатма. Знаех си, а все се надявах… Та ти заплати с лихва злото, което ѝ причини Алемдар Ибрахим; всеки гяурин на твоя земя царува… Ти им даде свободи, оръжие, днес за тебе се биха и победиха гяури… Би трябвало да бъде доволна…

„Майка ми ли е това? — попита се Осман с тревога. — Нима е възможно един просветен човек да вярва в отмъщението на мъртвите?“

— Не разсъждавай така — помоли я, — не си проста жена. За никаква мъст не става дума. Просто, случва се с мнозина. И без охтичави гяурки за баби. Тъй било писано…

„Осман ли е това? — дойде ред да се запита майката. — Той ли говори за предопределено страдание? Осман, който считаше, че държи в ръцете си бъдещето на Империята!“

Винаги беше намирала момчешка вярата му, че направлява хиляди човешки съдби; сега бе готова да даде какво не, за да го види отново самоуверен. За да не са разменили тия няколко думи в мрака.

— Няма нищо писано, знаеш го по-добре от мен. — Гласът ѝ прекъсваше. — Ще трябва да живееш по-разумно, това е всичко. Не си втълпявай лоши мисли през своя най-голям ден, Осман: днес Видин победи султана!

Той се усмихна, трогнат от безплодното ѝ желание да го изправи на нозе. Не по силите ѝ напън — под него прозираше ужасът на майката да не преживее своето дете.

— Защо се смееш? Не един охтичав е дочакал правнуци.

— Да. Не един.

Личеше си, че той много иска да прекъсне разговора. И още нещо: че двама мислят за онази, която не бе дочакала дори внук. Заради същата охтика.

Оттогава много работи се промениха в къщата на Мустафа паша сокак. Преди всичко почти всяка заран, преди Пазвантоглу да излезе из селямлъка, там идеше Ламбро. Бог знае с какво лекуваше господаря, но господарят не получи нов пристъп цели три години. Само треската (тази тънка заплаха, която му напомняше за охтиката всяка привечер) не отстъпи пред церовете на Ламбро.

Пазвантоглу я чакаше, а всичко у него ѝ се противеше — това чувство познава силният и деен човек: досадата, че у самия тебе живее враг, когото не можеш да пребориш.

Противеше се и Осман: той така подреждаше делата си, та тъкмо привечер да бъде най-зает в разговорни срещи. Точно посред тях усещаше как го налита треската. Мислите му се разбягваха като подгонени, целият се сгърчваше от студ, та трябваше велики усилия, за да се завлече дома, без да познаят какво му е. А дома се сриваше на миндера, тръпнеше и се тресеше, докато Фатма трупаше отгоре му завивка върху завивка.

И този есенен ден Пазвантоглу беше се насилял да не мисли за треската. Прие вестители и пратеници; разпореди Еминджика да нападнел остатъците от войската на Плесли Мехмед в Никопол; излезе да огледа Мустафа паша табия. Тя беше над сами реката, а му донесоха, че есенните води се вдигнали тъй високо, та през зида ѝ сълзяло.

Огледът свърши, но господарят продължаваше да стои на табията. Свечеряваше се, над мътните води вееше резлив ветрец с мирис на изпрано. Пазвантоглу бе подложил чело на тоя ветрец; искаше да вярва, че хладът ще надделее тазвечерната треска.

А тя идеше. Уж заслушан в думите на Манаф Ибрахим (който разправяше за последните вълнения в Белградския пашалък и за опасността от тях), Пазвантоглу усети как треската го троши и гази, как нозете му сякаш залепват о плочника. Боеше се да мръдне (твърде късно, трябваше да си е отишъл досега!); би разкрил пред Манаф Ибрахим слабостта си. Замаян от напрежението да се удържи, Пазвантоглу процеди:

— Всичко това ще обмислим, Ибрахим бинбаши, утре заран. А сега си върви. И нареди никой да не ме търси.

— Ще простинеш! Вечерите са още студени.

„Няма!“ — искаше да рече с туй движение, което му струва много. И пак вторачи поглед в Дунава.

Манаф Ибрахим се обърна още веднъж, та го изгледа, преди да заслиза. Страшно сам, съвсем дребен му се стори господарят, облегнат на крепостния зид.

Еничаринът въздъхна, без да знае точно защо; малко разбираше Манаф Ибрахим от човешки съдби и още по-малко — от съдбата на един господар. Но самотната сянка на Пазвантоглу го преследва чак докато влезе в къшлата, докато шумна войнишка реч и мирис на овча чорба не я пропъдиха.

Дълго стоя Пазвантоглу на Мустафа паша табия. Чинеше му се, че сумракът никога не е траял толкова. Вече не се взираше във вълните (от бързия им бяг му се зави свят). Само рой мисли се бъхтеха зад трескавото чело, безчет въпроси.

„Накъде?“ — преди всичко този: накъде? Какво ще стане с Видин, с хилядите непокорни, подали ръка на Пазвантоглу, със самия Пазвантоглу? Една победа — колкото и пълна — още не означава мир. Не ще има мир, преди един от враговете да види края на другия. А как ли би докарал Пазвантоглу края на Портата?

Не за първи път се питаше това, но по-рано бе намирал отговор. Той, Пазвантоглу — мислеше си, — ще обедини в два-три похода цялата ненавист срещу Селим хан и Стамбул. Единият ще потегли от Белград (ще го попълнят разбунените белградски еничари начело с Манаф Ибрахим), през София и Филибе той ще стигне Ксанти, вторият ще тръгне от Търново (ще го води Гяур Имам или Кара Мустафа), приел непокорните раи из Плевенско, Търновско и Габровско, той ще прехвърли Балкана и ще прецепи Тракия до Едирне; третият ще се смъкне покрай морето, в него ще са се влели размирните дружини от Добруджа и ниския Балкан — той ще опре някъде към Румели фанар. А сам Пазвантоглу начело на конницата българи и арнаути ще премине Балкана, ще поеме стария път и някоя заран ще се съедини с трите крила на войската си към Буюк Чекмедже, на Мраморно море. Господарят на Видин ще води със себе си Гирая, последния от дома на кримските ханове, тъй като нему по закон се пада престолът на Османовци, щом Османовци престанат да се плодят. И ще обяви на мюсюлманите, че отива в Стамбул, за да огласи законния владетел, а той, Пазвантоглу, ще бъде негов велик везир.

Така Пазвантоглу представяше бъдещето на Империята пред крале, царе и консули. Наистина те премълчаваха (владетелите почват да разговарят с някой честолюбец едва когато той успее — не по-рано). Но въпреки уверения глас на своите писма Пазвантоглу виждаше в замисъла си не едно бяло петно. Най-вече: отвъдморските земи на Империята. Ако той бе господар на Видин, в Сирия седеше Джезар паша, а в Анадола Махмуд Таяр и Чапаноглу. Нима те биха му подарили земята си? Нима разчиташе, че един Тепеделенли ще го признае с усмивка за по-силен от себе си? И как да повярва, дето в един безкраен низ войни и съперничества в гърба му не ще се вдигнат кърджалиите на Кара Фейзи, размирните селяни от Подунавето, сръбските хайдути — хилядите войници на метежа?

Фатма напусто бе го винила, дето изчислявал всеки свой ход години напред, без да признае, че с човека разполага непредвидима сила. През последните години Осман наистина разчиташе само най-близкия си ход, в надеждата, че тази сила ще му подари нещо решаващо.

Сега, облакътен върху перилата на Мустафа паша табия, видинският господар си мислеше, че никога не е вярвал искрено в такъв изход — не беше свикнал той на подаръци от съдбата. Затуй пращаше войска да граби Влахия и пълнеше хазната си със злато, затуй търсеше съюз с немци и френци. Трябваше му гръб, за да се опре и нанесе големия удар върху Стамбул.

Но през тая есенна вечер, когато береше душа, за да се удържи прав, Осман — всред трескавите си видения сякаш изведнъж застана лице в лице с истината: не Френската република или Хабсбургите — да беше зад гърба му сам аллах, Пазвантоглу не би изстъпил срещу Портата. Как можеше да остави Видин, четирите топли стени на селямлъка, където привечер прекарваше няколко безкрайни часове на треска, където го закриляше Фатма хатун и верността на най-близките му войници? Пазвантоглу — това бе Видин и нищо повече; Пазвантоглу не би понесъл въздуха извън Видин, страшните ветрове на размирието, незнайната опасност, откритата борба.

— Повече от десет години… Години на труд, загуби и печалби. Пазвантоглу не подаде нос из Видин, беше се окопал до уши в своя край. Познанието — невиждано дълбокото познание на един къс земя му беше дало права над нея. Тук всичко му принадлежеше; чифлиците и селата, хората, техният ум и сърце. Бе ги спечелил един след друг, над всяка от тия придобивки работи бавно, търпеливо, като златар, който точи бляскава нишка, грее я на огъня и извива, за да получи трептящо-прозирен накит.

Чинеше му се, че е зараснал за перваза на крепостта, когато треската полека отмина; посмя да се отлепи от стената, помести нозе, при все че тежеха като кютюци. И се затътра към стълбите.

Долу намери сили да попита стражата дали тази вечер е раздадена и халва — тъй бил наредил. Войниците отговаряха с готовност — тия разговори с господаря им бяха по-сладки от всякаква халва. На сбогуване Осман дори се усмихна, усещайки как се попукват сухите му устни.

Вървеше край крепостния зид; с облекчение би се опрял о него, но се боеше някой да не види — хубава гледка ще бъде видинският господар, облегнат като сляп просяк върху тояга на престолната си крепост!

Най-сетне стигна. Знаеше си, че към чардака го изпровождат двайсетина чифта очи, та се изкачи с най-голямата бързина, дето можеше. Чак вътре, в спарения селямлък, отхвърли кюрка и се простря върху миндера — омалял, почти отново несвестен.

„Никога не ще изляза из Видин, за да поведа поход от три крила… Не ще изкарам делото си, не ще доживея плода от десет години труд… Всичко премислих, всичко пресметнах, освен едно — че Осман Пазвантоглу е от плът човешка, болнава, измъчена и нетрайна…“

Рече си, че за първи път, откак се помни, ще заплаче. Със сълзи, отчаяно и сладко, като Фатма, която оплакваше в Кирза своята загубена родина. Но умът — последното ненакърнено в туй болно тяло — заработи привично точно. Прострян, кажи-речи, без свяст, Пазвантоглу съобразяваше, пресмяташе как да падне без поражение, да се укрепи върху земята, която вече му принадлежи.

Разбрал, че не ще изгради голямото цяло, той искаше да завърши своята дребна, но съвършена творба — независимата Видинска държава на Пазвантоглу.

II

Стените на Балкана чернееха тъй плътно, та не се разграничаваше сипей от скала. В подножието на тази непрогледност святкаха редки огънчета — прозорците на Враца.

Града той виждаше почти под себе си, защото къщата на Замбинови е в горния край. По-дребна откогато и да било му се стори Враца в предколедната нощ. Може би загдето тази вечер бе срещнал тъй много хора, забързани в нищожната си утеха, в стремежа да се свият край едно огнище и се радват, че са още читави сред разрухата на Румелия.

А малко ли бе то наистина? Да не би на Замбин да бяха чужди тия делнични радости, защото си нямаше никой, чийто живот да му е скъп? Какво искаше той — всички тези работни хора да зарежат грижата за дом и деца и да заумуват върху бъдещето на рода си, на Румелия, на Империята и света?

Дръпна се от язлъка, влезе си. Грабна го топлина — слугите не бяха жалили дърва, знаяли са, че господарят ще се върне настуден. Заръча им да сложат вечеря, хапна надве-натри (като всеки сам човек, хлябът не му се услаждаше). Бързаше да му останат повече часове за четене.

Чете дълго. Тази книга, някаква руска история, Иван бе купил наскоро, при последното си пътуване до Кишинев.

Жаравата в огнището изтля; съвсем редки, синкави пламъчета пробягваха по нея. Беше време за сън.

Замбин наметна джубе, отвори вратата, за да се изветри. Навън вдъхна дълбоко хлада на зимната нощ. Враца спеше. Бе угаснала и последната светлинка, та на Иван се струваше, че е някъде из планината, в овчарска или лозарска колиба.

Тъкмо щеше да се прибере, някакъв глух шум (из сянката при портите) го закова на място. „Както зад мене е светло, чудесен нишан съм“ — бе първата му мисъл; първата мисъл през кърджалийско беше винаги смъртта. Не посмя да мръдне, камо ли да се сурне назад; онзи в тъмнината би стрелял точно тогава. Стоеше, затаил дъх, и се взираше до болка в мрака.

Шумът не се повтори, но му се счини, че различава в сянката нещо. Дали човек?

— Кой е? — попита неуверено.

Тъмницата помълча и отговори още по-неуверено:

— Свой.

— Покажи се, щом си свой! — На Иван дойде смелост.

Непознатият глас го успокои; такъв глас убийците нямат.

Опипом из сянката изстъпи човек. В мрака не различи нито лицето, нито дрехите му.

— Качи се горе! — продължи да нарежда Иван. — Не бой се! И да не си наумил беля, защото не съм сам. Слугите…

— Слугите отдавна спят — довърши онзи с насмешка.

Може би се смееше на Замбин или на себе си; наистина бе смешновато туй дебнене в тъмницата — страхът на двама възрастни мъже.

Непознатият изкачи стъпалата, докато Иван държеше ръце върху пояса си, макар там да нямаше никакво оръжие.

— Свой съм, свой — говореше при това непознатият. — Изпраща ме Атанас от Тетевен.

От десетината му думи на Замбин се стори, че този човек не е наш. Заваляше приказката като сърбин или влах. Нищо чудно — размирието така изкаращиса хората, та беше обичайно да срещнеш другоземец в града си.

— Ела! — рече просто. — Влез да те видя!

Непознатият сне дългия си кюрк, отърси го от снега, чак тогаз прекрачи и притвори вратата зад себе си.

Двама стояха прави, измерваха се от глава до пети, все още неотървани от страха, смутени от необяснимата си среща. После очите на непознатия се плъзнаха с любопитство по стените, по лавиците книги, спряха на иконата. Свали калпак и се прекръсти.

„Не ще да е нашенец — разсъди Иван, — не е нашенски тоя обичай.“ И продължи да разглежда чужденеца.

Беше млад човек, светлолик и рус. По миглите и светлия перчем бе полепнал скрежец; той се топеше, та сините очи изглеждаха просълзени.

Непознатият все още стоеше (никой не бе го поканил да седне) и въртеше в ръце самурения си калпак. Тия ръце събудиха подозрение у Иван: тесни, невиждано бели, с гледани нокти — такава ръка няма никой купец по двете страни на Дунава.

— Ти не си купец — по-рязко, отколкото искаше, каза Замбин. — Какво те носи в къщата ми по среднощ?

— Моля за извинение — окопитен отговори непознатият. — Зная, че е неуместно да ви безпокоя по това време. Но работата, по която съм тук, не е за светло.

— Каква е тя?

— Бих молил да ме представите на негово преосвещенство врачанския владика. Съвсем тайно. Добре ще е, ако никой не научи, че съм във Враца.

„Глупава история!“ — Иван бе раздразнен от превъзходството в гласа на непознатия, от това, че бе преминал на „вие“ — нещо неприсъщо за в Румелия.

— Бихте ли (постара се да му подражава) ми обяснили в какво се състои помощта, която искате от мен? И за каква тайна говорите? Стражата ви е видяла.

— Аз имам берат — отвърна непознатият и изтегли из пояса си дълъг свитък в кожен калъф. — Аз съм търговец, това знае стражата. Вашето име не съм произнесъл, давам ви дума.

— Откога негово преосвещенство се занимава с търговски дела? — попита Замбин.

Непознатият го ядосваше с недомлъвките си.

— Не е въпрос до търговия… — колебливо изговори той. — Нося поздрави на владиката от Молдова.

— А защо никой не бива да узнае, че му носите поздрави?

Зачервено от топлината след мраза, лицето на госта съвсем пламна. Предизвикателно изгледа той Замбина:

— Това разпит ли е?

Иван усети неудобство: някой бе потърсил от него подслон и подкрепа, не беше го обидил с нищо, а той се впусна да разпитва и изобличава.

— Седнете, моля ви! — покани госта си. И продължи: — Не бих ви задавал въпроси, ако негово преосвещенство беше във Враца. Но Софроний го няма. Говорят, прехвърлили се във Влахия, но и това е слух.

С удоволствие забеляза как онзи се сепна. Очевидно не само поздрави бе имал да предаде на владиката, а нещо по-важно, много важно. Досети се по дългото мълчание, което последва.

— Е? — прекъсна размисъла на госта си Замбин.

— Да… — проточи онзи, без да вдигне очи.

И след малко, срещайки изпитателния поглед на Замбин, се засмя неопределено:

— Няма що… Проиграх.

Призна си и пак млъкна.

— Вероятно ще намерите и този ми въпрос нелеп, но нелепо е всичко, което става тази нощ в дома ми: защо не ми откриете за какво ви трябваше Софроний?

— Много ви моля, оставете ми време да размисля. Аз не разполагам с правото да подаря или откажа доверие. — И непознатият повтори: — Моля, не се обиждайте!

„Да, досещам се — помисли Иван. — Той е изпратен с тайна заръка до Софрония. Не го намери, та трябва на място да реши дали да се облегне другиму, на съвсем непознат. Но кой ли го е проводил и за какво?…“

— Ще се наложи — поде непознатият — да поговорим с вас за онова, което смятах да уредя с владиката.

Младежът изглеждаше страшно развълнуван, като човек пред решаващ изпит.

— Не бойте се! — успокои го Замбин. — Ако не успея да ви бъда полезен, то и с нищо не ще навредя на делото, дето ви е довело във Враца.

— Не се боя. Но тежко е да разкриваш тайна, която не е твоя…

— Слушам ви — облакъти се насреща му Замбин. — И не се вълнувайте толкоз: нерядко именно случайността води до успешен изход. Та? Какво трябваше да узнаете от Софроний?

— Софрония аз познавам колкото вас — заяви непознатият. — Просто ония, които ме изпратиха, се надяват, че един православен духовник не ще остане глух за гласа ни…

— Чий глас?

— Нека говорим направо: аз съм русин.

— Почти отгатнах. Българският ви език е… необичаен.

— Учих го усилено, но доста набързо. Половин година прекарах в Молдова, между бежанците от Тракия. После се упътих насам. Можете да си представите през какви премеждия минах.

— Мога. То е било след новата несполука на сераскера под Видин, нали? — премина на руски Замбин и се зарадва от почтителната изненада, с която гостът го измери.

— Да, точно така — потвърди русинът, — областта до Търново и Габрово е наводнена от разпасани шайки. Войската мародерствува не по-зле от самите разбойници. Бях в Плевен, в някакъв хан, когато узнах за страшната участ на Габрово. Опожарено е до дъно, навярно знаете.

— Това е стара вест. Сераскерът на последния поход срещу Видин изтегли част от войската си през Шипка и разсипа Габрово на минаване.

— Защо? Не разбирам защо. Та по този начин Портата насила печели привърженици за Пазвантоглу!

— Започвате да питате, нали? — меко отбеляза Иван. — Тогава нека говорим другояче, точно.

Непознатият се усмихна вече без недоверие и превъзходство — открито. Харесваше му, изглежда, че има насреща си човек, когото трудно би подвел.

— Да — каза той, — нека заговорим другояче. Искам да знам какво е отношението на християните в Румелия към бунта на Пазвантоглу.

— Предполагах. Това трудно бихте доловили, ако не посетите Румелия. Може и да не го доловите и ако живеете дълго в Румелия като чужденец. Знаете, на тази земя, българската, всичко е по-сложно, по-малко явно, отколкото другаде. То често е скрито и за нас, синовете ѝ. А най-сложното, на което съм бил свидетел, е отношението на народа ни към Пазвантоглу.

— Казват, Пазвантоглу се радвал на популярност у вас.

— Това е твърде просто определение. Християните — мнозина християни по-точно — подкрепят Пазвантоглу. Те попълват дружините му и избиват султановите фуражири, разстройват пътищата и подвоза към Стамбул, довеждат Портата до пълно безсилие.

— Впрочем потвърждавате нашите сведения?

— Не. Всичко това още не е доверие, нито упование. Пазвантоглу преследва някаква своя сметка с невиждано доброто си отношение към раята. Вие и аз я знаем.

— Той се старае да донастрои християните срещу Портата, да си послужи с българи и сърби, за да…

— Така, така. Както ви казах, вие и аз знаем сметката на Пазвантоглу. А по-добре от нас я знаят хилядите българи и сърби, които му помагат.

— Допускате ли? Представете си тяхното равнище!

В Плевен се натъкнах на градските стражи. Поразиха ме; ако човек би ги срещнал из пътя си, ще се стъписа. Това са истински…

— Разбойници, искате да кажете.

— Да. Тъмни, жестоки хора.

Иван отмести поглед. Засегна го лекотата, с която чужденецът оценяваше българите, с която взимаше улегналото страдание за тъмна жестокост.

— Грешите — произнесе сухо той. — Вие наистина знаете твърде много за нас, за да повярвате, което ще ви кажа. Повтарям: за същите тези плевенски стражи сметката на Пазвантоглу е по-ясна, отколкото за нас двама.

— Изумително! Твърдите, че демагогията на Пазвантоглу не ги увлича? Че те не вярват в неговите революционни мерки?

— Не вярват, мога да се закълна! Не на Пазвантоглу или на Селим хан — българинът от столетия никому и за нищо не е повярвал. Защо да вярва? Той знае.

— За Пазвантоглу говорехме. — Непознатият бе недоволен от обрата в разговора. — Вие твърдите, че селяните не му вярват. Защо служат на делото му тогава?

Доведе го до ярост съзнанието, че и този, както безброй срещнати досега чужденци, на които се стараеше да обясни българина, ще отмине думите му. Загдето и той бе дошъл във Враца с някаква трета пък сметка.

— Защо мислите, че всеки трябва да плете кошницата си на наш гръб, а само ние никога не ще потърсим своето място в историята, свой път към човешки живот?…

— Нима този път минава през дружините на Пазвантоглу? — враждебно попита непознатият. — Дори ако приемем, че българските селяни мислят политически (според вашето твърдение), те избират твърде странни средства към своята цел.

— Избират! Какво говорите! Няма избор за българина! Представяте ли си какво е това — четири века без избор, тишина и мрак. Най-сетне тишината се разрежда; нещо става в Румелия — след четири века! Тогава българинът залага върху дървото, което му падне; бунта на един мюсюлмански честолюбец. Първото и единствено… Това е сметката на българина.

Но трябва да кажа — продължи Замбин, — че картината, която ви излагам, е опростена. Аз сам не се чувствувам дорасъл да изразя неимоверно сложните подтици на ония — тъмните и жестоки хора, непрочели нито една книга, неразговаряли с пещенски студенти и руски съгледвачи, — аз не съм дорасъл до тяхното разбиране за света. До тяхната проницателност.

— Вие ме смайвате — учтиво се съгласи непознатият. — Но думата ни беше за Пазвантоглу.

— А как искате да изясните успеха на Пазвантоглу, щом изключвате от задачата си причините за този успех: обстановката в Румелия? — злъчно попита Замбин. — Всичко, което протича днес, е кълбо от причини и следствия. Видинският бунт може да измени лицето на европейския югоизток, но най-малко значение в тези събития има личността на Пазвантоглу.

Изведнъж забеляза — чужденецът го гледаше с други очи. Иван не знаеше, че сега той си мисли:

„Какво наистина знаем ние за славяните под робство? Не ни ли се чини твърде проста действителността на Балканите? Роби и господари — колко ясно! А, види се, робство и господарство имат тук десетки оттенъци, намират се в постоянно движение, биват въплътени от най-различни, от живи хора. Като този насреща, например…“

Иван Замбин бе млъкнал, сякаш чакаше да изстине горещината от последните му слова, сякаш се стараеше сам да осъзнае смисъла им и всичко, което означаваше за него този нов обрат на мисли. Може би той бе зреял отдавна; може би бунтът на потъпканото човешко достойнство, който сега обръщаше наопаки стария свят, бе събудил и у търговеца Замбин мисли за достойнството на неговия род. Веднъж оживели в слово, Иван Замбин се стараеше да подреди тия нови мисли.

А на чужденеца се поиска да прекъсне мълчанието, да заличи хлада, остротата на спора; бе почувствувал, че непознатият му допреди час човек разкри пред него нещо съкровено: не своята, а на целия си род безвестна мъка.

— Не ми се сърдете, приятелю (обръщението се изтръгна неволно), но аз не представлявам себе си. Аз съм един малък войник на великата руска империя. Задачата ми е ясна: да проуча настроението на християните в Румелия и по-точно — тяхното отношение към Пазвантоглу. С последните си грабителски походи във Влашко той посяга върху престижа ни. Затуй царят бе принуден да предложи на Портата войски срещу видинския господар…

— Съюз с Портата! Заради един разбунтуван ага! — Замбин сякаш се пробуди от невероятната вест. — Как ще посрещнат това християните в Турция? Та за тях няма по-голяма надежда от изконната вражда между царя и Портата!

— Ние не можем да позволим на онзи якобинец, Бонапарт, да пръсне и из Европейския изток идеите на революцията. Докога безбожието ще трови Европа? Докога всяка законна власт ще бъде под заплаха?

— Да… — отговори не веднага Замбин: — Прави сте, Бонапарт… А какво общо има с него Пазвантоглу? Какво ще помогне или навреди някакъв разбунтуван ага в борбата между владетелите на Европа и революцията?

— Ето, това пък вие (понеже нямате своя държава, цар и велможи) не разбирате. Пазвантоглу залага на същата карта като Бонапарт. Един дребен, мюсюлмански, провинциален Бонапарт!… Колкото и да е неправдоподобно, султанът и императорът на цяла Русия днес имат общ враг: простолюдието, насъсквано от честолюбци. Затова и царят обеща на Селим двайсет хиляди войска — не издавам тайна, договорът е подписан.

Е, никой не беше го оповестил до днес на търговеца Замбин. Сега той седеше, отпуснал ръце, смазан от неочакваната беда. Още веднъж историята се готвеше да отмине покрай страданието на българите, устремена към по-големи цели, разрешавайки борбата между двете половини на човечеството: господари и роби.

— Вие казахте преди малко — потърси той плахо надежда, — че царят не ще търпи насилие над Влашко; нали туй било целта на руската намеса?

— Казах, приятелю…

(През момичешки чистото лице на чужденеца пробяга усмивка, каквато Иван не бе забелязал у работните хора от Румелия, Сърбия или Русия.)

— … но вие сте достатъчно издигнат, за да знаете, че причина е едно, а повод — съвсем друго. Е, добре: Влашко е поводът.

„Поводът… Докога всички ние, дето от поколения търпим неволя, не ще бъдем причина за историята? Може ли да бъде само повод страданието на безброй хора, да бъде само неблагоприятна обстановка безпътицата, гладът за действие, отчаяната решимост на безброй други?“

Не го сдържа; застана с гръб към госта си — дано избегне тази грозна, хладно знаеща усмивка върху изтънченото лице.

— Вие ме разпитвахте, ваша милост — започна след малко той с глас, тежък от горчивина, — аз ви отговарях и тепърва ще ви отговарям. Защото вярвам, че Русия е враг на нашите врагове — всичко друго би било прекалено нелепо. Казахте, че не ми говорите от свое име, че сте само войник. Но и аз ви питам не от свое име: кога най-после ще дойде ред историята да спре поглед върху нас?

Почувствува как онзи зад гърба му също стана, изправи се до Иван, сложи ръка на рамото му и го накара да се извърне. Сега стояха очи в очи, без усмивки и намеци.

— То ще бъде в деня, в който докажете, че съществувате като народ, приятелю. Това, дето в Молдова има хиляди българи без покрив; дето в стана на Пазвантоглу има други хиляди, а из Балкана — десетки хиляди, още не означава, че живее един народ, една воля за свобода.

III

Откъм реката Видинската крепост изглеждаше могъща. До сами стените ѝ стигаше гладкото стъкло на леда, та ти се струваха по-високи, отколкото бяха. Стръмни стъпала извеждаха от малкия пристан на вътрешното кале към вратата на външното, но по пристана не се виждаше ни лодка, ни човек.

Тримата пътници вече от час стояха на влашкия бряг. Бяха наклали огън, за да известят за пристигането си.

— Някой иде — рече по едно време най-младият. — Забелязали са ни.

Наистина: от вратата към Дунава бяха излезли двамина. Пътникът в шейната се прекръсти, като че му предстоеше тежка работа. „С бога напред!“ — каза на себе си:

Двамата видинци се появиха подир доста още пред огъня. Тъмни, остри очи измериха пътниците. Сетне единият от крепостта попита на български:

— Владиката ли иде?

— Владиката — отговори младият. — Писмото да покажем, а?

— Няма какво на нас. В калето ще ви го искат.

Накачиха се в шейната, коларят свали чуловете от конете, подвикна им и бавно се заспускаха към леда.

Вървяха мълчешката, докато в мълчанието доловиха тътен. Отначало не разпознаха звука: тъй необичайно кънтят подкови по твърд лед. Още малко, чу се и пръхтене; още малко — сподавен говор.

Толкова пъти Добри беше срещал размирието: вече години то изпълваше всеки час на българина — защо за Добри продължаваше да бъде нещо необикновено, неповторимо тържествено?

Тъмните, тихи конници отминаваха покрай шейната, като че се стапяха в нощта, а Добри ги отглеждаше с някаква щастлива усмивка.

— Стъпиха вече във Влашко комай — обади се владиката, нему дългото мълчание винаги тежеше.

— Комай — безразлично повтори единият от Видин.

Обичайни събития предхождаха това пътешествие на врачанския владика: Софроний отново беше бягал. През месеците на обсадата целият край между Балкана, Тимок и Дунава се превърна в ад — в безчислени малки битки между аскер и селяни. След като се влачиха насам-натам по гори и бърлоги, Софроний една заран обяви на Добри, че тръгвали за Арбанаси, при сина му. Там щели да дочакат, дано се замете Хюсеин паша.

В Арбанаси стигнаха през есента на хиляда и осемстотна година. Намериха селото (богатото и охолно преди Арбанаси) разсипано до основа. Къде кърджалии, къде султанов аскер бяха му видели сметката.

Добри се боеше да не би душевната теснота отново да налегне Софрония — всяка следна заран владиката се навдигаше по-немощен; мъчеха го страданията на децата му. Докато една вечер — всички вече спяха върху рогозката — наставникът го сбута:

— Утре тръгваме.

Колко често през последните години Добри бе чувал това „тръгваме!“ Тъкмо когато послушникът си мислеше, че утре Софроний я се вдигне от постелята, я не, той нареждаше: „Тръгваме!“ Отде извираше тая непресъхваща воля за действие, надеждата, че другаде ще намериш онова, дето напусто си търсил цял живот: малко спокойствие, повече хляб за своите.

— Накъде? — попита само Добри.

— За Влашко.

А във Влашко не беше по-леко, отколкото отсам. Уж манастирите отвориха гостоприемно врати пред учения архиерей, но и манастирите нямаха мира — през седмица през реката преминаваха дружините на Пазвантоглу и плячкосваха цяла Олтения.

Друг да е, би предпочел все пак Влашко пред Румелия — във Влашко има поне къде да бягаш: оттатък планините, дотам размирници не бяха стигали. Но Софроний изкара около месец по манастирите и Добри чу познатите думи: „Утре тръгваме!“

Този път не ги прие мълчешком, понеже се боеше, че старецът не ще изтрае още едно зимно пътуване.

— Къде ще се денем по такава зима, отче?

— Наблизо. Във Видин.

— Що думаш, отче Софроние! Толкова години бягаме от Пазвантоглувите, сега ще се наврем на самия Пазвантоглу в ръцете!

— Нагласих аз нещо, ама нарочно не ти обаждах. Дост един имам, още от Зограф: Калиник. Беше игумен на Мъркуца, ама оплел нещо сметките, та патрикът го отлъчи. А Пазвантоглу, след като посече Григория Видински (помниш, уловил го беше, че е съгледвач на Селим хан), извика във Видин Калиника.

— Та тогова ли орман-папас ще прави архиерей? Кой ще го ръкоположи, щом е отлъчен?

— Е, надявал се е Пазвантоглу, че ще склони патрика с две торби грошове, ама не би. Седи си сега Калиник във Видин, пък не служи. И християнията си няма пастир.

— А нам какво от туй, отче?

— Като научил Калиник, че съм в Олтения, писа ми той: да вървя във Видин, нищо че съм владика врачански. Види се, Пазвантоглу държи да ме има при себе си — нали все нещо се докарва пред християнията, пред християнските владетели.

— Ти премери ли, отче, как ще излезем из Видин, щом веднъж влезем? Пък и за патрика, за султана твоето ще бъде непокорство. Ще отлъчат и тебе, що ли?

— Нека! — внезапно дръзко отряза Софроний. Важното е, мисля си, народът да има пастир, дето милее за него. Нали сам викаше, че първите са за това: да изстъпят от името на рода си. Къде, ако не във Видин, на българите трябва такъв човек?

Добри бе останал раздвоен. Как да се съмнява в чистотата на архиерея, в дълбоката му верска ревност? Но Добри неведнъж забелязваше, че и тази чистота, и тази ревност не се съчетават твърде с църковния канон; за Софроний по-неотменен беше законът на съвестта му. Щом нещо не влизаше в разрез с нея, наставникът нехаеше как ще го оценят хората и църковният клир.

Спряха ги стражите пред къщата в Мустафа Паша сокак — двама едри балканджии:

— Ти вече си владиката, явно. Ами този кой е?

— Гавазинът ми — не се смути Софроний. — Може ли владика без гавазин?

„Та това ли е конакът на Пазвантоглу? — помисли си разочарован Добри. — Че той може да си построи конак, по-голям от бейлербейския в София! Защо се е сврял в дядовата си къща?“

Добри не предполагаше, че Осман Пазвантоглу се чувства на завет само тук; пет боя високите стени на крепостта, двата дълбоки рова, разните подвижни мостове и табии му се струваха ненадеждна защита, сравнени с къщата на Мустафа паша сокак. Затуй някак я попререди, настани в долния ѝ кат стражата и оръжейната си, а в горния — работната си стая и селямлъка.

На чардака архиереят за малко спря; за Добри не остана скрито, че Софроний събира смелост. Не беше лесно да застанеш пред Осман Пазвантоглу — бунтовника, заплашващ целостта на една империя. Но и сега, както вече много пъти, Софроний някак твърде бързо надмогна плахостта си; в погледа му светна закачливо пламъче: „Иде големият сеир!“

Одаята отвъд малкото преддверие беше широка, светла, до синьо белосана — по-раншният харемлък на Фатма. Върху голяма маса, която заемаше почти половината място, бе струпана камара книжа, която почти криеше онзи, дето седеше зад масата.

Едва дочакал гостите да влязат, той се изправи. Добри усети сърцето си да спира: стоеше срещу господаря на Видин.

Сух, по-скоро дребен на ръст, Пазвантоглу изглеждаше към четирийсетте. Облечен беше като всеки еничарски ага, но без белезите на оджака, без всякаква украса върху тъмносините си дрехи. Хвърляше се на очи само ризата му — от тежко, снежнобяло, свилено платно.

Видинският господар беше гологлав (Добри се сети, че за първи път вижда гологлав турчин, те нали като да спят с чалма). Косата му, вече попроредяла, бе пепеляворуса, на такава коса белите косми не личат. Дребни, неопределени по цвят очи, нос остър и с необичайно бели ноздри, тясна челюст — всичко в това лице би било твърде оскъдно, ако не беше изразът на проницателност, ум, хладнокръвие, решителност, едва прибулени от тънка умора.

Прехласнат във видинския господар, Добри пропусна думите, които той размени с наставника му, обичайни думи на приветствие. Сега Пазвантоглу покани гостите да седнат на миндера, а сам остана зад масата си. Така лицето му беше поне педа над техните, та гледаха някак изотдолу господаря.

Щом се отпусна, Пазвантоглу придърпа върху раменете си подплатения халат. На Добри това се видя странно — в одаята беше топло до немай-къде, а Пазвантоглу сякаш мръзнеше. Като че мръзнеше и гласът му, невисок, скриптящ.

— Добре ли настаниха твоя светлост? — обърна се той към Софрония с почит, която един мюсюлманин не дължи на гяурски духовник.

— Благодаря на бога и на твоите грижи, няма от какво да се оплача. Аз не смятам да годинясвам във Видин. Калиник ме помоли…

— Зная — прекъсна гр Пазвантоглу. — Онова, дето ти е писал Калиник, не е негова молба; моя е. Аз познавам учеността ти, доброто име, което имаш между духовници и паство. Бих поставил направо тебе за владика на Видин, но съобразих: патриархът не прощава никому, който служи на Пазвантоглу. Дано склониш да служиш, докато Калиник бъде ръкоположен. Това е всичко. Не всичко. От мене ще имаш плата петнайсет хиляди гроша на година.

— Сполайти за милостта — отговори Софроний, — ти не знаеш, че туй съм търсил цял живот: да не обикалям като просяк, дано прибера владичина, дано помина от треби. Сега вече ще попиша на мира. Макар някои да рекат, че съм го сторил за пари. Нали и аз, и ти имаме душмани.

— Щом веднъж си влязъл във Видин, твоя светост, късно е да мислиш какво ще рекат някои. Видин стои срещу Портата; кой не ще хвърли камък върху нас?

— Право — съгласи се владиката.

— Но няма да е все така! — сякаш спореше с някого Пазвантоглу. — И Видин трябва да има приятели!

— Разумява се — неопределено отговори Софроний.

— Портата направи от нас свои най-върли врагове, наш ред е да се свържем с останалите врагове на Портата. И преди всичко — с Русия.

Софроний май не прикри изненадата си при тия думи. Не друг, ами руският цар, покровителят на Влашко и Молдова, дето наскоро предложи на Селим хан войска против Видин, ще вземе сега да помага на бунтовника!

— От това по-хубаво няма — рече още по-неопределено Софроний. — Застане ли зад нас Русия, свършено е със султана.

— Така… — процеди замислено господарят.

Някакво подозрение за миг светна в погледа му: не се ли съгласяваше твърде бързо владиката?

— Стига Русия веднъж да разбере, че във Видинско раята добрува, че християните имат опора в Пазвантоглу, тя ще ни протегне ръка.

Този път Софроний не отвърна. Бе започнал да разбира накъде бие работата; предусещаше, че от него нещо ще искат срещу щедрата плата.

— Ние трябва да създадем у руския цар такава увереност и му докажем, че зад мене стоят християните в Румелия.

— Няма да повярва! — неочаквано твърдо отсече Софроний.

Добри се слиса: тъй ли се говори на Пазвантоглу? Но сега със Софроний бе станало едно от ония превращения, които винаги караха Добри да му се възхищава: свитият треперлив поп изглеждаше готов веднага да приеме мъченичество и прати по дявола всичко, дето години бе изграждал търпеливо.

Тясното, изхабено Софрониево лице стоеше открито и някак вдъхновено срещу господаря, като че то предизвикваше.

— Няма ли да повярва?… — проточи Пазвантоглу. — Ще повярва!

Това пък изрече с надигаща се заплаха, а Добри се питаше против кого е насочена тя: дали срещу царя, или Софрония.

— Ще повярва, щом заедно с моето писмо му изпратим и твое.

„Леле, втасахме я!“ — уплаши се не на шега Добри. В този миг му стана ясно, че Пазвантоглу е изпипал и тяхната работа, както всички други: да се сглоби като чарк. Софроний беше едно колелце от този чарк, което не можеше да не се завърти под пръстите на майстора.

Ами, колелце! На Добри бе достатъчно да погледне владиката, за да заключи, че двамата навярно ще оставят кости във Видин.

„Прихванаха го!“ — каза си ужасен послушникът. От опит знаеше, че в един от хилядите случаи, когато над Софрония надвиснеше опасност, той най-ненадейно не се огъваше, та да прелети над главата му, ами се изправяше срещу ѝ с равнодушието на ония, които вървят насън.

Отговорът на Софроний го тресна като гръм:

— Писма от името на видинските християни аз не мога да подписвам, твоя милост. Аз не съм никакъв във Видин.

— От днес ти изпълняваш службата видински владика, казах вече.

Пазвантоглу дотолкова не бе се надявал на отпор, че не овладя гласа си.

— Мене може да постави само патрикът, за църквата ни аз съм във Видин незаконно.

С все по-необуздан гняв Пазвантоглу отметна тежкия халат и се изправи. „Сега ще извика да ни натикат в хапуса!“ — мина през ума на Добри; ястребовото лице насреща им не вещаеше нищо хубаво. Но преди да проговори, видинският господар направи няколко крачки из одаята и подхвърли гърбом:

— Щом твоя светост е незаконно във Видин, никой не ще ми се сърди, ако с един погазил закона архиерей се случи нещо. Нали?

Обърна се и сякаш закова двамата гяури с очи. Но Добри забеляза, че в тия очи няма жестока решителност. Точно сега следата от умора прерасте в отчаяна умора, в болка. Тя стъписа Софрония повече от заплахите, накара го да издума почти топло, сякаш загрижен за съдбата на отцепника:

— Веднъж — Григорий; половин година подир него — Софроний. Така ли твоя милост ще увери царя, че при теб християните живеели свободно?

Отговор не последва. Май за първи път Пазвантоглу не намери отговор.

Той пак се отпусна в дълбокия си стол и зиморничаво се заогръща в халата.

Мълчеше и Софроний, но в мълчанието си сам долови тъй много тържество, та просто се засрами: стори му се, че е ударил сакат.

— Ето какво мисля аз, твоя милост — подхвана, вече непитан, Софроний. — Аз направих за властта ти каквото мога: не оставих Видин без владика. След убийството на Григория православните владетели биха те обвинили в насилие над вярата ни. Ние им затиснахме устата; ще служа във Видин. Но повече не искай от мен, твоя милост, сам нямаш полза светът да си рече, че ме насиляш.

„Аферим, отче Софроние! — помисли Добри. — Нека най-сетне разберат, че разполагат с живота, но не и със съвестта ни! И ние вече нещо значим, ще трябва да турят и нас в сметките си…“

Когато Добри отново погледна видинския господар, сякаш на негово място седеше друг човек. Пазвантоглу като да беше се смалил. Нямаше я господарската студенина; надчовешкото самообладание. Бяха отстъпили на проста изнемога.

— Свободен си! — обърна се той към владиката, но отбягваше погледа му. Ако някога нещо ти потрябва, потърси ме!

Двамата се озоваха на улицата. Все пак Софроний не отвори уста, без да хвърли още едно око назад; дали ги не следят. Чак тогава рече:

— Намерил Пазвантоглу кого да стряска, ами! Ще затваря, ще коли! — Дори спря насред улицата и изгледа ученика си с бодри очи. — За къде е негова милост без християнски архиерей във Видин?

— Аферим, отче Софроние! — каза Добри думите, които няколко пъти беше си повторил наум.

— Няма какво толкоз аферим — уж отхвърли похвалата, но полича, че я намира на място. — Важното е не да си юнак за щяло и нещяло, ами да знаеш кога да се изтичаш. Натясно е Пазванджията, натясно… Не бих искал сега да съм в неговата кожа.

Добри остана зяпнал, не чакаше такова заключение. Имаше ли човек в Румелия, дето не брои Пазвантоглу за най-силния господар, за щастливия победител над Портата?

А в туй време Осман Пазвантоглу заповяда на стражата да не пропуска никого, превъртя ключа на одаята си. Внезапният гняв, жестокото чувство за поражение бяха преминали; видинският господар усещаше само изнурение, сякаш се връщаше от дълъг път.

Полежа, притворил очи, без мисъл. Започваше да го унася. Както всяка привечер, идеше треската…

На следната заран господарят извика Калиник — той пишеше писмата му на влашки или руски.

Архиереят се поклони по-ниско, отколкото позволяваше духовният му сан. Бе едър, още млад, червенобуз и чернокос — повече би му отивал хайдушки каяфет, нежели расо.

— Какво ще заповяда, твоя милост?

— Седни! Ще пишем.

— До кого да е? — осведоми се Калиник.

— До руския цар погледна го в упор Пазвантоглу.

Въпреки мълвата (разнасяна ловко от самия Калиник), че между двамата имало голямо приятелство, господарят презираше своя слуга, срамната му готовност да служи.

— Сегичка.

Калиник прие и последните думи на Пазвантоглу, като че всеки ден е писал на царе.

Седна, подостри перо, впери в господаря кръглите си, предани очи със сенчица низост в тях.

Потънал в стола насреща му, Пазвантоглу изглеждаше като всяка божа утрин бръснат, в снежнобяла свилена риза, непроницаем. Със своя ум на калугер и мазник Калиник не би отгатнал какво преживя господарят му предишната вечер. Но то и не личеше.

— Това писмо ще подпише Софроний, нали, твоя милост? — пак не успя да потисне любопитството си Калиник.

Пазвантоглу отмести поглед към прозореца.

— Няма да го подпише той — отсече хладно.

(Мигар бе осъзнал, че треперливият поп се наложи нему, на всесилния; че Софроний — може би сам в цяла Румелия — предугаждаше истината за Пазвантоглу?)

— Започвай!

„Общата радост на разни народи, поданици на Ваше императорско величество, простиращи се до края на цялата земя, свидетелствува за твоето отеческо правосъдие и изобщо за твоето премъдро управление над поданиците ти. Заради това всички народи те прославят и облажават твоите поданици. Кой би бил този, който — слушайки отвсякъде за премъдрите ти и божествени деяния — не би те назовал с радост свой господар, цар и отец на ония, които очакват от тебе спасение? Изповядвайки това на Ваше императорско величество, изпращам ви просбата си да благоволите и ме причислите към вашите блажени поданици.

Осман Пазвантоглу Видински“

„Не, наистина — мислеше си Калиник, докато пишеше, макар да не мислеше често, — наистина Пазвантоглу не знае къде да спре, вземе ли да се прави на карагьозин…“

IV

Копитата равно отмерваха часове, дни. Вече четвърти… Беше така привикнал към този равномерен тропот, та му се струваше, че чува не конски копита, а ударите на своята кръв.

Често, когато погледнеше дружината и забележеше, че поне половината конници дремят яздешком, бе се чудил: те пропускаха в полусън щастието, на което той не се насищаше — безцелния и безкраен бяг.

Чудеше се още, че има главатари из Румелия, дето яхат не като него — далеко пред цялата дружина, — а сред нея, та да не попаднат на вража засада. И те пропускаха много: това, да се усещаш не частица от многокрако и многотропотно цяло, ами да яздиш, сякаш един на света. Пред тебе да се огъва и разстила Тракия, Румелия, земята: конят ти да праши леко, като че не допира пътя, а ти да се навдигаш и отпускаш в неговата стъпка, в неговата тръпка самичък, необвързан, недоловим.

Един кон и един мъж.

Защо сега се сети за това? Нима чувствуваше, че тоя бяг — върхът на цялото разбойнишко препускане — е връх и на живота му, че в тези няколко дни се сбъдва всичко, за което бе сънувал наяве? Походът към Стамбул. Към Стамбул яздеше петхилядната конница кърджалии, а триста аршина пред нея брезнишкото дьонме, големият главатар Кара Фейзията.

Та какво беше? — Един кон и едно дете…

Не по-малко от трийсет години (спомняше си, докато копитата отмерваха пътя му) тогава не беше още никакъв Фейзи. Работеше ратайче.

Вдигна лице, за да усети по-пълно вятъра, да обхване с очи небето. Бяг, вятър, небе… Радваше им се, макар от двайсетина години да знаеше само това. Но някъде у него пак оставаше тънка тиня от ратайските дни.

Едно дете береше съчки из бейската кория, а къпиново вреже стържеше босите му нозе; плевеше житата и мръзнеше, мокро от предразсветна роса; събираше класове подир жетварите, а лятно слънце пареше до несвяст темето му; водеше воловете, докато баща му с псувни и клетви натискаше палешника в бейската земя.

Да, това беше — то бе се запазило най-ясно: оранта.

Зад воловете, като че също впрегнат, пристъпва старият, чер, жилест, сух. И четирите — орач, добичета, рало — изглеждат вкоренени в угарта. Затънали до глезени, спънати, отдадени на усилието: крачка нататък, съвсем малка крачка.

За детето такова усилие е чуждо — не го усеща в мишците си, гладни за бяг и бързина; със земята го свързва само едно въже. (Но въжето — за ярема, яремът за воловете, а те — за ралото и баща му.) Детето го опъва като струна, дано някак изкорени четиримата подире, за да юрнат по хълма. Надолу, напред!…

А въжето не го пуска. То здраво държи впряга о детето, а нему се струва, че влачи подире си не орач и волове, ами цялата аргатска мъка. И се плаши, страх го е, че до ден ще врасне в земята, както баща си — за цял един живот. Тогаз не ще има никакво напред, никакъв бяг и вятър, защото на този свят трябват аргати като баща му: черни, жилави и сухи.

Помнеше още този страх. Помнеше и кога го усети да отстъпва, изместен от нещо незнайно.

Беше пак есен. Софийският еничар пак дойде в чифлика си да оправя сметки с аргатите. Някъде във върволицата беше момчето; бе поискало да види бея.

Той пристигна към обяд. Подире му яхаше бейовият син — три-четиринайсетгодишен, а вече еничар — на гледан, червеникав жребец. От този жребец не можа да откъсне очи момчето, защото за първи път виждаше какво е то красота.

Мислеше си (по-скоро — усещаше), че конят не е като нищо друго в аргатския свят; конят не би затънал в угар, не би се затътрал с мъка, бавно, на малки крачки; какво струва на един кон да се оттласне от земята, да скъса поводите и полети? Това се мяркаше в ума на десетгодишния аргатин, та често го отпъждаха от яхъра; само се мотаеше около конете и пречеше.

А тогава, в есенното пладне, никой не изгони момчето. До насита се нагледа то на невиждания жребец. Много коне видя отпосле, най-хубавите взе за свои, а все му се чинеше, че никой не е равен на онзи — първия невпряган кон, който бе видял.

Беят и хората му бяха яздили часове. Добичетата лъщяха потни. Всеки гост току завря по юзда в ръцете на първия аргатин — да разстъпят конете. Бейският син скочи от седлото последен. Огледа господарски кръга селяни и изведнъж спря очи върху момчето. Навярно бе го притеглило задъханото очакване на малкия.

— Ей ти! — кимна му… — Поеми ата!

Държеше за юзда най-хубавия кон под слънцето; часове наред щеше да го развежда и чеше, да усеща отблизо потната топлина на лъскавия му хълбок, да се взира в тъжната дълбочина голямото кадифено конско око.

Не се помнеше от щастие. Всичко наоколо — кресливият господар, който ругаеше гавази и слуги; още по-кресливите слуги, дето разблъскваха аргатите да отстъпят зад кантара; писарят, що обаждаше из цяло гърло кой какво имал да взема и дава; селяните — всичко изчезна. Останаха конят и момчето.

Дълги часове то го развежда, подсушава и чеса червената му кожа; много по-дълго, отколкото трябваше. Искаше да усеща миг повече близостта на прекрасното животно, непознало оран и впряг — бавната мъка на труда.

Вече привечер го поведе на водопой, водеше го съкровено и тържествено между плетовете, накрай село. Докато Конят издуваше ноздри, та отдуха прахулинки и тревици от чешмяното корито, докато потопи бърни и засмука на едри, бавни глътки и пръхтеше от доволство, момчето бе застинало до него. Не смееше да смути царя на всички коне. То не се питаше защо и кой е отсъдил бейското синче да притежава такъв кон, а то — аргатчето — само да го чеше и пои; не страдаше, загдето някой така я е подредил, та всичко прекрасно да отминава живота на безчет хора; не мечтаеше някога и то да прехвърли крак над седлото на такъв един кон — тия въпроси дойдоха много по-късно и навярно тъкмо те направиха от слаковското аргатче Кара Фейзи. През онзи час момчето само се грееше на неочакваното си щастие.

Конят пи дълго, след това вдигна глава. И точно когато малкият щеше да го улови за юзда и го поведе назад, животното рязко се дръпна, изопна врат, изцвили. Веднъж, три пъти. В този глас имаше толкова тръпен копнеж, та момчето усети, че конят издава неговата мъка, спънатия устрем напред, надалеко.

Тъй останаха още много време накрай село. После момчето видя как огненочервеното в конските очи потъмня до теменужено, а големият, тъжен гледец сякаш угасна. Мракът разкъса нежната нишка, която за няколко часа беше свързвала двамата, бе ги превърнала в едно желание: напред, надалеко… Аргатчето чу отново всекивечерните шумове на селото, отново под ризата му плъзна всекидневният страх пред господаря. Вече без да се погледнат, без да се допрат, тръгнаха назад едно добиче и един слуга.

Кара Фейзи си го припомни между равния тропот на копитата. Не с тия думи (големият главатар не помнеше в думи). През паметта му вървяха цветове и звуци: лай, тъпи удари, удари, звънко цвилене, огън на залеза и теменужено-дълбока вечер.

Навярно си мислеха за него — нали нямаше човек из Румелия, който да не мисли за Кара Фейзи, — че по пътя го е тласнало някое грозно нещастие: баща, набит на кол, насилена пред очите му майка, живи одрани братя или отвлечени сестри. Никой не допускаше, че от един аргатин може да излезе разбойник — най-големият разбойник на времето си — заради нещо тъй дребно: орач и волове, които бавно зарастват в браздата, един красив кон, който цвили протяжно след вечерен водопой.

Както и да им разправяш, не биха повярвали. „Къде му отива краят — ще рекат, — ако всеки, дето води воловете на баща си, стане разбойнишки главатар?“ „А нима всеки — отговори им, — дето е имал набит на кол баща и насилена майка, е станал разбойнишки главатар? Та тогава биха живели хиляди Кара Фейзи, пък той, както се знае, е един.“

Защо хората не искат да разберат, че не е важно как са те ударили, а колко те е заболяло.

Четвърти ден яздеха на юг. От години бе чакал този поход; говореше ли на дружината, думите му завършваха неизменно: „Докато не опра до Стамбул…“ Всички мъже под негова заповед знаеха, че крайна цел на техния безцелен наглед вилнеж е Стамбул. От ден в ден дружината на Фейзи се наливаше, от безредна сбирщина се превръщаше в истинска войска на размирието. Пред очите ѝ разбойникът Фейзи израстваше до военачалник.

Той яздеше сега пред тия пет хиляди саби, за да бъде насаме с огромната си гордост: един разбойник отиваше срещу столицата, разбойническа войска вървеше из пътя на големите завоеватели, привличани, откак свят помни, от блясъка на Константинопол.

Главатарят се догаждаше, че този поход крие смътна опасност. Опита да я претегли. Беше след победата над бостанджибаши, преди седмица. Още една негова победа към многото други.

Но главатарят знаеше, че тя не е обикновена. Между Странджа и Стамбул — така е открай време — стануваше една голяма войска: бостанджиите на бостанджибаши. Сега вече я нямаше; без защита лежеше Долна Тракия досами вратите на Стамбул. Това бе случаят, единственият.

Цяла нощ Кара Фейзи лежа буден край самотния си огън. Ако някой преди десетина години би му предрекъл, че ще дойде такава вечер (когато ще се бои да обере плода от една победа), едва ли би повярвал.

Но преди десетина години всичко беше друго.

Долавяше, че в Румелия нещата взимат нов обрат: главатарите се превръщаха в аяни, кърджалиите в аянски дружини. Само Тракия живееше без власт — бойно поле на Кара Фейзи. Докога? И с какво трябваше да завърши това? Защо от месеци в стана на големия главатар не беше дошъл нито един нов войник?

Отвърна очи от огъня. Нямаше кой да отговори на въпросите му. Никой — след смъртта на Вели, разказвача Вели… Вели. Засмя се към черното пролетно небе при мисълта за оня карагьозин; знаеше си какво би му отвърнал той: „Голяма работа! Щом всички са тръгнали да си сядат на задника — ще седнем и ние. Лошо ли е?“ На Вели му беше винаги лесно, защото оставяше да го носи вятърът.

„А ако аз не се оставя да ме понесе? — разсъждаваше преди четири вечери Кара Фейзи. — Ако не уседна и едничък продължа да шаря из Тракия, сякаш времето не се е сменило?“

Ами че да. Кой би му попречил? Дали Селим хан със скапаната си войска?

Само да не беше походът към Стамбул. Целта, подир която не знаеше какво ще последва.

Би могъл да го отложи и изчака. Да залъже себе си, че не му е още време — Пазвантоглу би постъпил тъкмо така, за да запази самоувереност. Но Кара Фейзи беше се издигнал върху гребена на метежа, той бе свързан със съдбата на хилядите, потеглили срещу Стамбул. Никакви въпроси и предчувствия не му позволяваха да отстъпи. Беше се родил е размирието и трябваше да свърши с него. Нямаше избор.

Четвърти ден поход. Тук за първи път преминаваше размирна войска; тук раята не беше патила от кърджалии. Селата нямаха шарамполи, стража и кули; градовете разтваряха претъпкани чаршии и кафенета, където градските сеймени спокойно сърбаха кафе.

Бюлюците, които главатарят изпращаше обратно към стана в Странджа, не смогваха да отнесат товарите злато и стока — такава плячка дружината не помнеше. Едирне се откупи с триста кесии пари; другаде нема време за пазарлък, кърджалиите претръскваха набързо, къде с клане, къде — без. Все по-зъбати ставаха Карафейзиевите, по-настървени и алчни, сбъдваше се обещанието на главатаря — големият поход носеше чисто злато. А какво ли щеше да бъде в Стамбул?

Стамбул, Стамбул… — сякаш пет хиляди по четири копита отмерваха пътя, по който не бе минал никой завоевател след победата на Мехмед Завоевателя, върху който не стъпи Осман Пазвантоглу.

Само един, дето яздеше триста аршина напред, усещаше в това ликуване тънка, горчива жилка. Предчувствие, казват.

Стамбул изникна пред очите му в едно пролетно пладне. Бяха яздили през Голямо и Малко Чекмедже, покрай дълбоките заливи, врязани в сушата от Мраморно море. През дивно богати села, които приличаха на градини, през поля, където пролетната зеленина бе неповторимо ярка. Личеше си, че тук, пред прага на Стамбул, земята бе скупчила всичката си хубост, та да подготви пътника за гледката на великия град.

Дружината тълкуваше тукашните красоти посвоему: пълни хамбари и пълни кесии, читави села и непокътнати чаршии. Тя също празнуваше и още как — нали напоследък Горна Тракия даваше мършава плячка заради разните там шарамполи и хендеци.

Тъкмо при този поход — в урбулешкия грабеж и алчност — Кара Фейзи за първи път усети дружината отделно от себе си. Стръвта, с която разбойниците плячкосваха, товареха и отпращаха към стана в Странджа купища имане, го отчуждаваше, будеше у него отегчена отврата. Какво искаше от тях — да чувствуват, че походът на пет хиляди разбойници към Стамбул е събитие единствено, че има нещо тревожно в тази надхвърлила себе си разбойнишка мощ?

Не ги спря — не би бил прав. Той беше тръгнал за едно, а те — за друго. Така, а? — За друго. Ще рече, престанаха да бъдат слети в един пестник големият главатар и хилядите разбойници из Румелия. Откога, защо? Дали не затуй че те течеха подире му без милост и предчувствие, стоварили всяка отговорност на негов гръб?

Яздеше триста аршина напред, а му се стори, че разстоянието между него и дружината нараства с часове; жалеше, дето не е тръгнал сам в този поход, за да не го мърси и спъва глутницата.

А Стамбул израсте пред очите му към пладне. Над зелените вълни на житата, над сините вълни на залива изплуваха полека стамбулските кули — една след друга, като стари, забравени на котва кораби. Отпусна юздите на коня. Искаше му се този миг да трае дни. Срещата със Стамбул — среща на стихията с вечността…

Чуваше зад гърба си припрян тропот и нестроен вик. Знаеше си, сега дружината се пръска в дълга верига, както при боя за всеки град. Подсмя се: „Туй не е град, а Стамбул… Завалии!“

Пусна коня през житата към един хълм, искаше да види Стамбул цял.

Отвисоко крепостта изглеждаше, както не бе си я представял в никой сън — незнайно грамадна, тежка, като част от мирозданието. Подпираха небето четвъртитите ѝ кули, а вратите ѝ бяха затворени.

Ония, дето бяха наблизо, го видяха как присяда до коня и опира ръце върху колени, загледан в стамбулската стена.

Сега забеляза, че основата ѝ е пъстра. Върху вековната сивота жълтееха и аленееха мънички петна — бежански чергила. Раята на Долна Тракия бе потърсила спасение в столицата, но отдавна в Стамбул нямаше място не за човек, ами за яйце. Бежанските катуни лепнеха о крепостта, сякаш това им даваше опора срещу размирието.

Дружината се пръсна далеко встрани — може би продължаваше да се надява на заповед за юруш. Или просто всеки от петте хиляди сам за себе си бе захласнат в Стамбул и мислеше онова, което Кара Фейзи вярваше, че мисли единствен. На главатаря те се сториха нищожно малко — шепа хора, разпилени сред зеленината, мравчици в подножието на вечността. С тази войска ли бе тръгнал срещу нейния град?

Когато даде знак бюлюкбашиите да дойдат, боеше се: да не му се изсмеят в лицето: „Кому си разправял, че отиваме срещу Стамбул?“ Той още не знаеше какво ще разпореди, усещаше само, че трябва.

— До довечера ще дадем юруш на катуните! Да не остане жив човек отсам стената! Нека видим дали Стамбул ще отпъне врати! — заповяда той, неочаквано и за себе си.

— Ами ако ги отпъне? — Бюлюкбашията сякаш се страхуваше от това.

— Тогава ще мислим. Друго: няколко бюлюка да се пръснат. Ще палим! Наред. Минете под огън всичко, докъдето се вижда от стамбулските стени. Нека ни се порадва Селим хан!

— Да се радва! — отекнаха десетина гласове, вече без плахост.

— Трето — продължи все по-остро той. — След боя при катуните един от вас ще закове ей туй върху Едирне капусу! Нашата дума до Селим хан.

Пое я един стар бюлюкбашия, тръгнал с Кара Фейзи още от Брезник. Погледна питащо главатаря: „Какво е това?“

— Писмото — отговори му Кара Фейзи, — що донесе от Пазвантоглу Гяур Имам преди три години.

— Че ти нали не подписа?

— Не подписах. Но Пазвантоглу все пак го разпрати из дяла Румелия като дума на Кара Фейзи. Едно ми попадна — ето го.

Късно през нощта си легна край огъня — различен от всички досегашни разбойнишки огньове; различна от всички досегашни разбойнишки нощи нощ. Миришеше на море — мирис, който не познаваше до днес; на изгазено зелено жито — този мирис пък бе забравил, защото из Горна Тракия хората не сееха вече години; на изгоряло — бюлюците бяха успели да палнат най-близките села, далеко на север един след друг блясваха нови пожари. Във всички тия миризми още не беше се вмесила (от утре щеше да усети и нея) миризмата на леш, оставен под слънцето. За не повече от три часа Карафейзиевите минаха под нож бежанските катуни.

По време на клането и след него вратите на Стамбул останаха залостени. Пред тях се купчеха с писък стотици бежанци; надяваха се, изглежда, че стражата ще ги съжали и пропусне. Точно там, пред вратите, лежеше сега най-сплъстена камара леш.

Стените бяха мълчали, макар по тях да се мяркаше стража, и то немалко. По някой се надвесваше отгоре като господар, дето гледа бой между копоите си. Какво искаше да каже Стамбул с господарското си безразличие към хилядите бежанци?

„Ами че същото, което е казвал открай време, щом става дума за рая! — размисляше Кара Фейзи, уморен от злобата, набрана през този ден. — Кога на Стамбул е влизало в работа колцина от нас ще бъдат изклани и колцина одрани живи?“

Днес тази стара истина потресе него, страшилището Кара Фейзи. Беше налитал стотици села; бе виждал как срещу му се хвърлят хора с голи ръце, дано спечелят миг живот за някое дете, за баща или сестра. Без да съзнава, сам носеше вярата в някаква обща за всички човещина, сам беше ѝ се надявал, откак проумя, че и той е уязвим. Затуй днешното зрелище не му даваше мира, натрапваше му своята грозота. Равнодушието, с което Стамбул отстъпваше на Фейзи всичко извън стените си — жита, села, хора, — тревожеше разбойника повече от всякакви битки.

„Ще видим! — бе последното, което помисли, преди да заспи под крайморското небе. — Ще остана тук и месец, и три, ако трябва, но ще накарам Селим хан да се пазари! Аз ще съм го накарал, брезнишкото дьонме…“

V

Кара Фейзи не угаждаше, че оня, когото споменава в мислите си, е толкова близо. Високо в кулата над Едирне капусу Селим хан III бе дошъл на среща с размирието.

Дойде предрешен — вече все по-често му се случваше да преминава през града под чуждо лице. Гражданите пишеха на Селимова сметка неуспехите в борбата срещу Видин, разорението на Румелия, нечуваната скъпотия в Стамбул. По улиците, на пристанището и най-вече из еничарските къшли вървяха мръсни слухове: Селим хан приел тайно гяурска вяра, ходел да спи при някаква гяурка (случайно ли до днес не взе жена?), пиел по цели нощи с френци и ляхи, направил съюз с русите. Никой не мислеше да провери такъв един слух; петнайсетте години власт бяха достатъчно свидетелство против Селим. Застрашително негодуваше мюсюлманството срещу малокръвния си халиф. Нощта беше тъмна. Султанът вървеше из пустите улици; стараеше се да долови зад слепите прозорци какви думи изричат поданиците му, какви страхове им тежат. Смяташе ли Стамбул (за Стамбул не само Кара Фейзи, но и самият султан си мислеше като за нещо никому неподчинено, могъщо, устойчиво и коварно) да отвори вратите си на размирието, или да приеме бой? Какво бе противопоставил Стамбул на метежа? Еничарството? Еснафите? Низама?

Стамбул мълчеше. Селим хан горчиво се беше убедил, че няма власт над него. Стамбул живееше свой живот — вечен въпреки умората, твърде голям, за да го тревожат човешките победи и поражения. Селим хан донякъде му се доверяваше: последните години доказаха, че Стамбул знае повече от султана си.

С тия мисли се изкачи в кулата над Едирне капусу. Бе дошъл без свита, с трима пейкове и с Челеби Мехмед, най-стария си съветник.

Изкачи бавно стълбите — не бързаше за гледката, която го чакаше горе. Две десетилетия (тъкмо колкото трябва на Кара Фейзи, за да стане най-големият главатар в Румелия) Селим хан беше слушал и говорил само за размирието, изпращал срещу му походи, раздавал му санове и почести; беше се спазарил позорно с неговите вождове и наемал убийци против тях. Но за първи път през тия две десетилетия Селим хан щеше да застане очи в очи със самото размирие.

Като насън прекрачи прага на стражницата. Погледът му търсеше пролука по стените. Намери я: на всеки от трите външни зида чернееше прозорец.

Упъти се към западния. Облегна чело върху камъка.

Навън се стелеше тъмносиня нощ, без граница между земя, море и небе. В такива нощи на Изток (това неочаквано мина през ума на Челеби Мехмед, който беше обиколил Изтока от Багдад до Исафхан, Самарканд и Йемен) ашъците говорят най-хубавите си стихове, докато им приглася сазът, защото през такива топли, свежи, меки пролетни нощи всечия душа широко се отваря за красотата на стиха. През такива нощи, напоени с очакване и трепет, барабаните обичат да крадат жени, защото в такава нощ най-хладната жена отстъпва пред пролетта и се отпуска без вик в ръцете ти.

Нощта навън малко напомняше ония. Сякаш двамина надничаха към преизподнята — тъй зловещо изпъстрена от големи и малки огньове бе тъмната синева.

Май нямаше село на ден път от Стамбул, което да не гори. Светлите петна — колкото по-далеко, толкова по-дребни се губеха на запад и север. Гореше цяла Долна Тракия, последната читава част от Империята.

Селим хан не знаеше как изглеждат в този час селата, чиито пожари виждаше оттук, — нему бе неизвестно истинското лице на смъртта. Но Челеби Мехмед, воювал в четири войни, си го представяше: пращене на сухи от времето греди; вой на горещата тяга, дето издига във вихрушка сажди и пепелак; трясък на покриви и стени, когато се сриват; ужасен плач на дечурлига и писък на жени; безумен тропот на изтървани, заградени от огъня добичета; уверено прелитащи през пожарището сенки на сръчни убийци… Огън и кръв.

— Огън и кръв… — повтори като в унес Селим.

Види се, Челеби Мехмед бе изрекъл последната си мисъл, без да усети.

Везирът откъсна очи от Долна Тракия и се вгледа в султана си. Винаги си мислеше, че Селим не ще издържи — въпрос бе само дали ще полудее сега, или след месец, след година. От първите дни на познанството им, та до ден-днешен Челеби си повтаряше, че не е срещал другиго с тъй жадна за красота, изтънчена душа. И на този човек падна жребият да живее във въртопа, да бъде султан на държава, управлявана от ужаса; за един живот да стане свидетел на жестокост и грозота, каквито не бе запомнила дори много изстрадалата балканска земя.

„Не може да не полудее, няма как“ — разсъждаваше Челеби Мехмед; с боязън пристъпваше към всяка своя среща със султана; боеше се да не го завари някой ден с празен поглед и див смях.

Нищо подобно: Селим бе същият. Тънкото, леко приведено тяло изразяваше уморено безсилие; изящното като персийска рисунка лице лъхаше величествена печал, а гласът — горчивина. Челеби Мехмед не проумяваше, че Селим вече се срасна с мястото, което бе му отредила историята: пред себе си и пред света той играеше един странен, невиждано трагичен владетел. Играеше го искрено, дори с нездрава наслада. „Аз исках да върна на Империята нейното помръкнало величие — сякаш говореше всяка негова усмивка, мекият напев на гласа му. — Но Империята отхвърли моята добра воля. Поданиците ми не се насищат на моето страдание. И ето ме, обречен, примирен, аз чакам присъдата на времето: след всичката грозота, която то ми поднесе — и моята грозна смърт…“

Колкото и тежък, жребият на Селим имаше своя особено удобна страна: султанът тъй обезоръжаващо признаваше безсилието си, че от него падаше всяка вина. Той беше жертва.

Наред с руския цар, с Бонапарт, с княза на Влахия, наред с другите сановници от Големия и Малкия диван Челеби жалеше своя неудачен господар, бе готов да поеме върху плещите си всяка тежест, която би облекчила него.

Но сега то беше невъзможно: за първи път султанът бе принуден към пряко действие.

Селим се разхождаше от единия до другия ъгъл на стражницата, без вече да поглежда към прозорците; бе узнал за размирието каквото трябва: везирът мълчеше чинно, сякаш броеше първите владетелски стъпки на халифа.

— Извикай началник-стражата при Едирне капусу! — нареди Селим.

Началникът — тантурест, като всички добре уядени стамбулски еничари — лъхтеше повече, отколкото бе заморен; чак избърса чело, върху което нямаше пот.

— Към колко саби води Кара Фейзи? — попита го султанът.

— Десет хиляди навярно — излъга началникът.

— Десет хиляди… — повтори султанът. — Нека!

Еничарят преглътна. Недоумяваше, види се, защо нека.

— Е, а после? Какво ще стане после?

Не му отговориха, не бяха Кара Фейзи, та да знаят.

— Нищо няма да стане — с неподозирана стръв рече Селим. — Нищо не може да стане. Колко смешно е, че не го разбират тия десет хиляди гладници, събрани от кол и въже! Ще ги оставим да се навилнеят — не ще запалят повече от онова, което запалиха тая вечер. Ще ги оставим да изгазят житата на Долна Тракия, да изколят бежанците — и без това те тежат на Стамбул. А после?

У султана имаше не само решителност (на която Челеби Мехмед не смееше да се надява), а жестоко злорадство, неподправена омраза. Размирието при първия си допир със Селим хан го беше преобразило; Селим хан през тази нощ бе понесен от въртопа. Сега и той изпитваше всички ярки страсти, които увлякоха в метежа безброй мъже: жажда за унищожение и воля за победа, желание да се наложи над няколко хиляди самонадеяни голтаци, смутили дрямката на Стамбул.

— За колко дни има хляб в града? — обърна се към Челеби Мехмед.

— Поне за месец. А през този месец ще докараме от Батум или Акерман. Не биха ни отказали помощ и русите — те се боят от един наш мир с Бонапарт.

— Ще рече, всичко е наред. Стамбул ще затвори вратите си към сушата за месец или три. Никакъв знак за преговори, никакво внимание към гадовете! Стамбул не може да слезе до някакъв разбойнишки главатар.

Засмя се беззвучно, с непривичен, зъл смях.

— Знаеш ли на какво ме е смях, Челеби?

— Не.

— На Фейзиевата простотия. Той е чувал, че Стамбул едва удържа ненавистта си срещу мен. Ако не беше толкова прост (ако под Стамбул стоеше Пазвантоглу например), той би преминал Долна Тракия, без да палне нито съчка, без да извади нож. А тук, под Стамбул, би обявил на гражданите, че иде да ги отърве от Селим хан и противните на вярата нови закони. Представяш ли си какво ставаше с нас?

Преди да отговори, Челеби Мехмед хвърли око към началника на Едирне капусу. Как можеше Селим хан да изпуска такива думи пред еничар! Но се сети, че една от най-опасните черти на султана бе тъкмо тази безпощадна прямота.

— Тогава ние с тебе щяхме да умрем още тази нощ — продължи невъзмутимо Селим. — Но Пазвантоглу се бои да остави Видин, а Кара Фейзи е твърде прост, за да се преструва. Той знае своето: палеж, клане! Точно то ще залости вратите на Стамбул, стамбуллии ще пазят не властта ми, а себе си, своите деца и дюкяни. Мислиш ли, че само ние двама наблюдаваме пожарищата на Тракия?

— Султанъм — плахо се обади началникът, — след салханата при Едирне капусу нашите видели как някакъв хаирсъзин заковал една книга на вратата. Ще пратиш ли да я донесем?

— Книга? — стрелна го Селим. — Нека си стои! Чул е гадът, ама недоразбрал: че нападателят, поставя условия на обсадените… Само трябваше да ги обяви преди клането и палежа? Сега е късно.

— Колко добре, че е вече късно за думи!

VI

В предразсветния сумрак тежките стени на Стамбул се изрязваха черно. Виждаше ги вече не само всяка сутрин, не само ги гледаше по цели дни и долавяше дори в непрогледната тъмнина на летните нощи — те сякаш съществуваха и в съня му, напомняха своята неотместима тежест, мълчаливата си победа. Вече все по-често сядаше гърбом към града, за да не е пред очите му стамбулската крепост — граница на стихията.

Втори месец стояха под Стамбул.

На бюлюци, на бюлюци Карафейзиевите вършееха Долна Тракия. Такава плячка не знаеше дори дружината на Кара Фейзи, затуй препускаше без умора. Грабеха, втори месец, а богатството като че извираше из тази земя.

Би могъл да държи охраната си не два, а дванайсет месеца под Стамбул, не ще им втръсне. Но отгатваха ли те какво струват на главатаря тия два месеца?

Чинеше му се, че за петдесетина дни е остарял с десетилетие, макар из Тракия да продължаваха слуховете, че времето отминавало покрай Кара Фейзи, без да го закача. Някога то бе чиста истина — огънят, който разнасяше Кара Фейзи, сякаш бе стапял годините. Но откакто големият главатар опря пред Стамбул, усещаше как тоя огън неотклонно изстива.

Почувствува някакъв хлад още когато насреща му се изправи градът; сепна го великото безразличие на Стамбул към смъртта на хиляди бежанци. Опасността, която заплашваше Кара Фейзи и делото му, отначало нямаше определени черти, бе разлата, мъглива. Трябваше да минат два месеца, за да се избистри в признание; главатарят си призна, че на този свят има нещо по-непреодолимо от дивия устрем към разплата.

Величието.

То не бе свързано със Селим хан или Високата порта; беше трупано хилядолетия върху двата бряга на две земи, на две морета. Безброй щастливци или несретници са търсили път към този единствен на света град, за да намерят там великолепен отдих или сполука; векове наред в Константинопол — Цариград — Стамбул се е раждал майстор от майстора, писач от писача, държавник от държавника, моряк от моряка и през тия десетки поколения могъщо се е набирал опитът на майстори, писачи, държавници и моряци; векове наред далечни страни са изсипвали върху кръстопътя между Изток и Запад каймака на богатството, на хората си — щом строител или занаятчия намереше родината си тясна за своя размах, потегляше към столицата на вечната красота, за да построи, извае или измайстори там най-великата си творба; векове наред царе и крале са отпращали натам кервани скъпоценности, за да си купят приятелството на константинополските или стамбулските владетели — който държеше Константинопол, решаваше съдбата на стария свят.

Този град никога и никъде не ще се повтори.

Какви не народи са утаявали тук пласт пленници, роби или завоеватели; времето отмивало всеки девет от десет, отнасяло из Константинопол войскари и неудачници, проповедници и купци. А онова, което оставало, се наслоило плътно върху прастарата му, измита до камъка земя, за да легне в огромната постройка на града. Така на бреговете на Пролива бе израснало величието без нищо общо със Селим хан III и Високата порта.

Кара Фейзи стигна Стамбул; искаше да удари последното убежище на Селим хан. Но се случи тъй, че столица на Селим хан бе Стамбул, а Стамбул не принадлежеше на Селим. Какво желаеше Кара Фейзи: да отнеме някому нещо, дето никога не е притежавал?

Е, това вече не е по силите и на господа.

Разбра го още в началото на боевете под Стамбул. Просто усети, че запира. Всичко течеше уж постарому; уж всичко продължаваше да се движи, а Кара Фейзи знаеше, че вече е спрял; пред него бе опасната граница — Стамбулската стена.

Кара Фейзи не беше чел и учил, за Селим или Пазвантоглу той си оставаше тъмен шоп. Но Кара Фейзи води две десетилетия смутното време, та узна, че размирието е като вихъра. Вихърът може да те ослепи и събори с шепа пепел, защото е вдигнал тази пепел отдалеко, носил я е с все по-бърза ярост дни и нощи, докато всяка прашинка се превърне в игла и всяко сухо листо — в острие. Но застане ли на пътя му преграда, вихърът запира. И спуска върху земята вече не игли и не острия — просто малка купчинка смет.

Туй си мислеше сега Кара Фейзи, щом погледнеше своята дружина: шепа боклук, изсипана от вихъра под стамбулските стени.

Да би останало нему — ако беше сам, — отдавна би се махнал. Като вълк-единак, попаднал на твърде висок плет. Но хилядите мъже, заети с мъст и алчност, бяха поели този път заради него, подир него. За тях едва ли важеше, че главатарят е спечелил под Стамбул още една — крайната — горчива истина към всички други аргатски и разбойнишки горчиви истини. С тези хиляди мъже Кара Фейзи трябваше да се разплати, ако искаше да опази своето име.

И той се разплащаше — продължаваше да стои под Стамбул, макар всеки ден, прекаран тук, да лягаше като година върху плещите му; макар всеки ден да отнасяше частица от вярата на главатаря в себе си и в тържеството на стихията.

През всичките тия петдесетина дни Стамбул не показа с нищо, че забелязва новия вид буболечки, плъзнали в подножието му. Камарите изклани бежанци се слегнаха в смрадлива леш; лешта се озъби бяло в купища кокали, върху които вечерният ветрец откъм Пролива развяваше отънели дрипи. Зеленото море на житата посивя — кърджалийските коне утъпкаха като харман Долна Тракия; линееха с всяка вечер пожарите — не достигаше храна и за огъня. Докъдето поглед спира, не се мяркаше жива душа; раята ще намери винаги къде да се свре, дори да превърнеш земята в излъскана тепсия.

А Стамбул през тия петдесетина дни остана същият. Все така безучастно стърчеха стените му, все така заклонени тежеха кованите врати, а от тях ветровете отдавна бяха изтръгнали една книга — думата на Кара Фейзи. Призори, по пладне и привечер главатарят можеше да види как по кулите се сменя стража; едничките стамбуллии, които главатарят видя за два безкрайни месеца.

Вече почти я чакаше — смяната на стражите; измършавял, отпуснат, Кара Фейзи с часове седеше, втренчен в крепостта, сякаш не успяваше да изчерпи всички мисли, които Стамбул му натрапи.

Така го завари една вечер вестителят, яхал без почивка от Странджа до морето.

— За какво толкова си се разбързал? — попита главатарят.

— Работата не търпи; преди два дни уловихме език.

— Чий?

— Важен. От Тръстениклията.

— Тръстениклията? — процеди главатарят. — Толкова ли е важен Тръстениклията?

— Тръстеникли съюзил срещу тебе аяните от Тракия и покрай Бяло море. За да не те пропуснат назад, това искал.

Гончията едва ли подозираше колко важна бе новината му. Десетките чака̀ли (всеки заграбил по каза или нахия, спотаен зад гърба на дружината си, навикнали на лесна плячка, вечно враждуващи един против друг, забравили вълчото време и вълчия живот чака̀ли) бяха се обвързали в съюз. Кое е обединило тази паплач, превърнатите в деребеи разбойници? Страхът пред единака.

Само големият главатар още пречеше на захитрялото размирие; разнасяше пожара на чистото, непомътняло кърджалийство. „Ако нямаше Кара Фейзи (мислили са навярно и Тръстениклията, и Сирозлията, и Токаджиклията, и Емин ага Хасковски, и Абди ага Сливенски, и Сейфулата от Айтос), всички хаирсъзи ще станат аянска дружина, ще стане аянска цяла Румелия. Тогава всеки селянин ще знае, че не може се отърва от аянски данък, от аянска ангария и служба — няма къде да върви. Кой главатар да го поведе на грабеж из нашите кази. Друго ще бъде и размирието: уседнало. Грабеж по закон и ред. Ще си разделим Румелия по синорите, по синорите и ще сме спокойни: дотук съм господар аз, оттука — ти.“

Знаеше си, че това бе мечтата на аяните; от големец като Тръстеникли до измет като Сейфула Айтоски. Но си викаше, че по-скоро реките ще потекат към планината, отколкото да намерят общ език аяните. Как ги е склонил Тръстеникли, какво…

— Какво им е обещал, да чуем? — попита.

— Обещал им твоята плячка от Долна Тракия. И от Стамбул плячката; казал им, че си влязъл в Стамбул.

— От Стамбул ли? — Само дето не се изсмя с глас. — Защо не дойдат да си я вземат от Стамбул?

— Плячката е много и без Стамбул!

— Много е — съгласи се безразлично главатарят, сякаш говореха за трици.

— Трябва да я отървем! — настояваше гончията.

— Върви, кажи на бюлюкбашиите — вече разпореждаше главатарят. — До среднощ всички да бъдат готови! Тия, дето са се пръснали, ще приберем на минаване!

— Нека ги чакаме в Странджата — подсказа онзи.

— Никаква Странджа! Аяните са тъкмо около нея. Ще гоним Балкана!

Онзи потъна във вечерта, без да продума; не му се вярваше, дето склони главатаря да зареже Стамбул — всички се бояха, че Кара Фейзи не ще се откаже от ината си.

А главатарят се радваше, че една трета сила (не Кара Фейзи и не Стамбул) го принуждава да остави незавършен своя двубой с града. И още: радваше се, че ще потегли посред нощ. За да не вижда на тръгване стамбулската стена.

VII

Балкана стигнаха за три дни. Няколко часа спряха в стана на Странджата, колкото да приберат плячката, струпана там. Добре, че водеха цели табуни коне от чифлиците на Долна Тракия — как иначе биха отнесли неизброимото имане?

Изтегли се тъй бързо от Тракия, че аяните останаха със захапан пръст; докато съберат дружини и вдигнат раята си, Кара Фейзи отмина. Нека го гонят из Балкана!

Нямаше да го гонят, то се знае. Аяните бяха правили сметка да налетят Кара Фейзи изневиделица, докато е залисан с плячката. Не успяха: движенията на големия звяр бяха все още твърде пъргави. Но главатарят подозираше, че тяхната аянска паплач не ще го пропусне назад в Тракия дълги месеци.

Кара Фейзи стигна Балкана при Казанлък, изкачи го през Свети Никола и спря на стан някъде към Бузлуджа. От голия гребен главатарят виждаше цяла Тракия и хълмистата равнина на север; ноще там примигваха села, спотаени зад шарамполите си. А полето бе черно и безлюдно: размирието разби Румелия на малки островчета живот, всяко само за себе си, само в себе си, със своя отбрана и своя власт. Вън от тях бе земята, отстъпена на метежа. Но какво струваше тя без хора, за какво тази гола земя? Дали заради гордото съзнание, че си я оголил и опустошил ти, брезнишкото дьонме, отритнато от свои и чужди?

„Е, и? Какво от това? — искаше му се да попита някого, пък по-право трябваше да пита себе си: — Е, и? Какво от това?“

Бе тръгнал да мъсти за робската мъка. Намаля ли от туй мъката на робите? „Да! — отговаряше си. — Сега до роба не стигат ръцете на Дивана. И из стотици села раята има своя власт: по един коджабашия, по петдесетина-сто сеймени, своя кула, свой хендек.“

Ще рече, Кара Фейзи, който изкла хиляди роби, облекчи ония роби, дето не изкла.

Бе тръгнал да мъсти заради аргатската мъка. Намаля ли от туй мъката на аргатите? „Да! — отговаряше си. — Откак почна размирието, няма чифликчия, дето не трепери от слугите си. Хиляди изоглавени аргати пълнят кърджалийските дружини, други хиляди носят оръжието, дадено им от Пазвантоглу — вече десетилетия аргатинът е въоръжен мъж, а не беззащитно добиче.“

Ще рече, Кара Фейзи, който изгори нивята на Румелия и изпепели безброй човешки огнища, отърва аргатите от господар.

Всичко то бе вярно. Сляпа сила наричаха главатаря, а беше ли наистина Кара Фейзи сляп злодей? Какво искаха да кажат онези, които го бедяха: че из мъката можеш да изплуваш лекичко, без огън, без кръв? Едно съзнаваше Фейзи: ако не успее докрай, то ще е, загдето плитко излезе дъното на въртопа. Не смогна да увлече той Стамбул, извън метежа мируваха стотици села зад своите шарамполи, десетки градове зад крепостните си стени.

„Защо, защо?“ — искаше му се да извика срещу кроткото лятно небе. Слепи бяха хората, които виняха него в слепота. Те се залавяха за дребното си добро, за кирпичените къщя и срутени обори; противяха се на размирието, когато само то можеше да ги разкрепости и отърве от мъка. „Защо?“

Отговорът беше прост: Кара Фейзи гореше с нажежено желязо язвите на стария ред, та хората от Тракия и Подунавето пищяха от това нажежено острие. Те вече жалеха за десятъка и бяха прави в себе си: нали не гледаха Румелия от връх Бузлуджа, качили на седлото една гола душа, ами живееха там долу, в едно от многото примигващи села.

Как би им разказал Кара Фейзи за времето и за голямата разплата, която ще преобърне света? За тях времето се разпадаше на стотици днес; Румелия се затваряше в един двор с изпосталяла крава и чувал зърно; от целия народ на Румелия за тях важеха пет-шестима души — децата, който трябва да изхраниш напук на времето и на историята.

За всички тях Кара Фейзи бе злодеят, дето ти пречи да си гледаш работата. Нищо повече.

„Е, и?“ — питаше се за кой ли път.

По-рано не бе прекарвал дни в размисъл; за Кара Фейзи тя беше като болест. Затуй прие благодарно часа, в който трябваше да подели плячката от Долна Тракия.

Всякога след голям налет биваше така: главатарят делеше ягмата. Колкото и чудно, при Кара фейзи имаше железен ред: кърджалиите сами идеха да изтърсят пояса и кесии накуп, дори всеки се гордееше, ако изсипе повече — по̀ юнак е бил, ще рече. А при делбата беше тихо като в църква. Две десетилетия главатарят бе запазил непокътната вярата на хората си в своята студена справедливост.

Тъй и тази заран — третата на връх Бузлуджа — Кара Фейзи обади, че ще дели ягмата. Разставиха стража около стана, повлякоха чували и торби имане. Насядаха в кръг от няколко реда около огнището на главатаря, зад тия редове щръкнаха още пет-шест пък прави и зачакаха; тая работа ще трае до вечерта — голяма плячка, нечувана.

Слънцето грееше по-ярко тук навръх Балкана, където няма мараня. Долу полето вече сивееше под тънкото ѝ було, та Бузлуджа изглеждаше понесена върху тихите води на безбрежно море. Още младата трева — повече лайкучка, див карамфил и тинтява, — мекият губер на здравеца, всичко сякаш бе нагласено да отмори петте хиляди мъже след лудешкия им бяг към Балкана.

Тъй го усещаха и те — като някакъв тих празник подир усилен труд; като края на хармана, когато отвяваш плявата и насипваш препечено зърно в чувалите. Бяха си свършили работата, полагаше им се.

Всред тия отпуснати за отдих мъже главатарят се откройваше горчиво с новото си, измъчено лице. Той не съзнаваше, че и за него тази заран е празник: часа, в който се разплащаш, откупуваш своето право да пререшиш.

Върху поне трийсетина конски чула се изсипа сухо злато и сребро, камари имане. Фейзи стоеше над тях; планинското слънце отскачаше със свитки о метала, та по челото, по страните на главатаря играеха светли отблясъци.

„Дали и него не стресна такова богатство“ — помислиха си. А в този миг Кара Фейзи пресмяташе несметното, подбрано във всяко лъскаво колелце: два товара жито за една златица…

Кръгът мъже недоумяваше защо главатарят се бави. Пък той сякаш беше се надвесил над вода без дъно — бездънната мъка, труд и надежди, събрани върху трийсетина конски чула. Трябва да си бил аргатин, да не си забравил аргатските дни, за да прозреш какво стои зад една златица…

С усилие откъсна очи от златото и премига, като че навлиза в тъмница — всичко наоколо му изглеждаше помътняло, без цвят.

— Започвайте! — нареди и посегна за рабоша.

Първо взеха да мерят всичката плячка.

Мериха я до обяд. Мнозина сънливо триеха нос — уморяваше ги еднообразното движение на топуза, унасяше ги еднообразният звън на парите. Главатарят седеше, подпрял рабоша на коляно, а камата му отбелязваше всеки кантар с тънка рязка: едно, две, три, четири и пет — напряко.

Ако зад една златица стои несметен труд, какво ли се крие пък зад рязка върху рабоша? Ами зад четири пресечени. С какво се разплащаше той — с планините мъки на народа от Долна Тракия. И защо, по дяволите, вече два месеца търсеше зад всяко нещо скрит смисъл? Защо на тревожните въпроси трябваше да търси отговор той, а не ония, които родиха Кара Фейзи и докараха кърджалийското време? Това тук поне бе грабеж на гладници, синове и внуци на гладници, дето веднъж искаха да се награбят заради поколенията глад. Не бяха ли мерили триста пъти толкова имане — крадено по господарски закон имане — хора, които не знаят глад?

Едно, две, три, четири и пет — напряко…

Вече се боеше, че не ще има свършек, и то ще бъде наказанието му от хората и бога: да бележи безчет кантари плячка.

Но по обяд се свърши. Главатарят отпусна камата, разшава отмалели пръсти. Разшаваха се и мъжете, заприказваха. Не долови дали са очаквали повече или по-малко — ручавата на гласовете им беше безстрастна. Сякаш ги засити само видът на огромното богатство — бяха загубили мярка за сребро и злато.

Делбата оставиха за след пладне. Петте хиляди разбойници, пръснати мирно под буките, се заеха с овнешкото и пилафа, докато на няколко крачки от тях лъщяха приказно две камари.

Глозгаше без охота овчата плешка, а си спомняше своята първа пусия: тогава двама с Вели отмъкнаха от убития арнаутин чердже и половин торба пексимет. Фейзи беше си рекъл, че ако към тях би имало два-три гроша, не ще е убил напразно.

Навярно триста пъти по хиляди гроша лежаха накуп пред него; не по-малко алтъни. „Е, и? — пак искаше да попита. — Какво от това, какво оправя това?“

Дружината май се наяде и заприиждаха отново с провлачена стъпка към главатаря. Започваше работа, която не би свършил сам човек. Двайсетина от по-старите разсипаха парите върху поне сто чула. Докато натъкмят пет хиляди двойни камарки: една — сребърна, друга — златна. След тях минаваше Кара Фейзи да провери теглото; вярваха само на неговата ръка и око.

Когато привърши, златото светеше не жълто, а червено.

Оставаше последното: да изтърси всекиму неговото си. Колелото мъже се разтегли във върволица. Всеки стоеше на реда си, сякаш аргати чакат от господаря семе за посев, сдиплили торба или дисаги.

И това трая часове. Отдавна работеха на огън. Не бележеше, не отмяташе имена: гордееше се, че познава по лице всеки свой човек.

Виждаше ги как заставаха мълчаливи, внимателни, вдадени във важната работа, която вършеха. Пред очите му преминаваха не само лицата — и ръцете им: едри ръце на мъже, които прибират своята жетва. Следеше как се отдалечават от огнището му, а встрани припламват нови и нови огньове — всеки отнасяше своето към своя огън, като към някакъв затулен от буките дом.

Само едно не можеше да узнае: какво мислят те тази вечер след ситата си жътва. До похода към Стамбул бе вярвал, че държи юздите на дружината и я води: все напред, към Стамбул! Сега беше различно — какво различно?

Не искаше да си признае още, че различното е самият той.

А дали едничко той?

На следната вечер ги видя да се упътват към неговия огън и нещо го жегна: започваше краят. От Стамбул носеше някаква неясна тревога — нещо не е в ред. Стамбул тепърва имаше да му връща.

Огънят на главатаря беше, както винаги, към най-горния край на ската. Десетината мъже, упътени нагоре, пристъпваха бавно, загледани упорито в стъпките си. Досмеша го — та те се плашеха повече от него пред онова, което предстоеше! Дали не ги стряскаше участта на Вели разказвача? И нима не си даваха сметка, че когато Вели умря от ръката на главатаря, времето работеше за свободния разбойник, а днес срещу него…

За късо помисли: сега чело на времето са те — мъжете, преминали през размирието, доволни от своята жетва.

Десетината застанаха пред него, а мълчеха. Приличаха на хора, страшно сърдити някому; сърдеха се на себе си.

— Е, и? — зададе им късия въпрос, чийто отговор търсеше отдавна. — Какво ви е донесло?

— Дойдохме да те питаме… — започна нерешително един бюлюкбашия, дето ходеше с Кара Фейзи още от Ихтиман: — Искахме да те питаме дали ще ни отпуснеш.

Знаеше със сигурност, че ще си вървят вече и без неговата дума. Но стоят и се потят под погледа му от едната човещина: за да не го огорчат. Дано Кара Фейзи не забележи, че е свършило неговото време.

— Защо? — Все пак поиска да чуе защо. — Малко ли спечелихте при Кара Фейзи? Къде ще намерите такова?

(Сега ще се втурнат да му доказват, че работата не е в парите, че просто ги е победило величието на Стамбул, стреснал ги е низкият съюз на аяните и новият вятър в Румелия.)

Но отговорът беше ненадеен:

— Тъкмо в печалбата е всичкото.

И се заоправдаваха; все още твърде много държеха на Главатаря:

— Какво струва злато в гората?

— Броим го и го заравяме — толкоз…

— Все едно че заравяме суха шума.

— Виж какво, аз ще поседна, седнете и вие! — разпореди старият беглец.

— Ходихме ли ние с тебе петнайсет години? — започна той издалеко. — Ходихме. Станахме ли най-голямата, най-страшната дружина кърджалии? Станахме. Награбихме ли се до насита? Награбихме се. Така. Сега работата е проста. (И уж беше проста, пък беглецът пак мисли немалко, преди да продължи.) Туй злато, дето го събрахме, не е никакво злато. Защото е закопано в гората. Всеки от нас има пари, колкото трима най-тежки търговци във Филибе или София, да речем, а какъв е той? Разбойник, фудулия. Един кон води, с един чул се завива и носи два пищова — толкоз. Какво го топли тогава златото?

— Нищо, разумява се — обади се някой.

— А искаме да ни стопли! — дръзко отсече беглецът и втренчи небоязливи очи в главатаря. Искаме да живеем човешки! Нали затова и тръгнахме с тебе, та двайсет години не знаем къща и сушина: за да имаме. „Стига нас са мълзили — викаше ти, — нека и ние най-сетне измълзим други!“ Права дума. Ама то какво излезе? Вървят си годините, златото лежи в земята, а за нас — ни сушина, ни двор, ни челяд.

— Е, какво? — стрелна го над огъня главатарят. Ако се върнеш долу, ако мирясаш, ще те застъпят отново и побирчии, и кадии. За това ли беше всичкото, за два товара алтъни?

— Та да не са малко два товара? — намеси се друг, българин от Златишко. — Кой ще те застъпи, ако хлъзнеш бакшиш? Някога ни газеха, защото нямаше с какво да се откупиш, защото си говедо някакво, селяк. А сега кой мисли да се прибере на село! Из градовете ще се пръснем, ще заловим алъш-вериш, занаят някакъв. И ние да разберем защо са били двайсет години по гори и кърища.

„Вървете, майната ви!“ — би рекъл; усети, че са прави за себе си, а не го грееше тяхната правда. Но наместо туй се запазари, без да разбере как стана тя — сякаш се силеше да отложи часа на свободния разбойник.

— В какви градове ще кондисате, да чуя? Ще изкарате златото си наяве, та утре да го обере друга дружина, че и моята може. Кой купец прокопса посред размирието?

— Беше тя! — вметна беглецът. — При Пазвантоглу купците са на почит; другите градове пази шарампол. То в село вече е мъчно да влезеш, камо ли в град! Късмет имахме ние с Долна Тракия, тук за нас какво остана? Проста работа. Свърши тя…

— Коя свърши? — като ужилен се оттласна Кара Фейзи. — Така ли свършва тя? Пазвантоглу държи половината Подунаве, половината Белградски пашалък, половин Влахия. Кой е Пазвантоглу? Наш. Докато него не събори Портата (на̀ да видим как ще го събори!), не може да свърши кърджалийското. Ами Долна Тракия? След година да минем оттам, нови чували злато ще отнесем.

— Няма! — с ожесточение рече беглецът.

— Защо?

(Ама Кара Фейзи спореше, пазареше се, обещаваше плячка наместо победа!)

— Няма! — повтори беглецът. — Идущия път ще заварим и Долна Тракия в шарамполи, ще видиш!

— От аяните се уплашихте — насмешливо каза главатарят, дано не поличи, че и него плаши съюзът на уседналото размирие.

— Не от аяните — без обида отговори беглецът. — Просто, изучи се народът, това е. Ако се биеш срещу паша някой, на такъв бой се вижда краят, печелили сме ги такива боеве. Раята е навсякъде, дома си е. С едно село се оправиш някак (прибереш, колко да вечеря дружината сух хляб), утре се бий за друго. Е, за всяко пладне и вечеря по село да вземаме, тъй ли?

— Ами! — избоботиха пет-шест гласа.

„По-рано взимахте по село за пладне и друго — за вечеря“ — щеше да отговори, но премълча. По-рано си беше за по-рано.

— Ваша воля! — заключи.

— Не ни запомняй с лошо!… — заглади остротата на предишните си думи беглецът.

(В това Кара Фейзи забеляза следа от старата му близост с Вели. Нима разказвачът на анадолски масали щеше да остави по-дълбока следа всред дружината от Кара Фейзи?)

— … Сам виждаш, не може без край. Колко е от живота на човека? Преминахме. И на нас се дощя да кондисаме, да подхванем работа, да има кой да ни затвори очите, като умрем. Човещиния…

— Човещиния… — повтори Фейзи неопределено. — Здраве да е!

— Нейсе. А на тебе сполай, Кара Фейзи! Не ще те забравим. Аргати и просяци бяхме, направи ни хора, сполай.

— Нейсе — пак повтори той.

С облекчение отгледа гърбовете на десетината, докато слизаха ската.

„Направил съм ги хора… Защо? Мигар два товара злато правят от роба човек? Че заради тия два товара е могъл просто да причака хазната и да я ограби, да убие търговец и го окраде. Защо трябваха двайсет години зулум, пепелища и леш, ако е било заради два товара пари?“

Цяла нощ чуваше как шетат между огньовете, шушнат и се стягат за път. Те тръгваха не заедно, а по трима и петима, на разни страни. Буден, долавяше стъпките им в тъмнината — тежки стъпки на натоварени гурбетчии, дето се прибират след печалба дома.

Заранта станът изглеждаше сиротен с широките хармани празнота, с черните угасени огнища. Така, на око отмерено, повече от хиляда души бяха го напуснали.

„То е прилепчиво — мислеше си. — По-скоро да ги махам оттук, инак утре ще бъдат наполовина. Веднъж да ги прехвърля в Подунавето, при Пазвантоглу.“

Не стигна до утре. Привечер дойде онзи, когото преди седмица бе изпратил във Видин. Той му обади, че Пазвантоглу не искал главатаря на своя земя. Осман преговаряше с царе, крале и консули, та не желаеше да минава за ортак на някакъв разбойник.

Под буките на Бузлуджа Кара Фейзи отново стоеше с лице към Тракия. И отново, за бог знае кой път, се питаше: „Е, и?“

Книга трета

I

Напоследък видинският паша (вече го наричаха само така, сякаш се забрави, че допреди година придворните писци не намираха достатъчно обидни прозвища за отцепника) събираше Диван веднъж в неделя. Хората му започнаха да подмятат, че се е поголемил — по-рано при него можеше влезе, щом ти дотрябва. Истината беше по-друга: според Ламбро на болния бе нужна почивка, тишина, спокойствие.

На Осман се чинеше, че от заранта на такива дни захващаше да го тресе. Дните, в които светът, какъвто беше — объркан, шумен, весел или груб, — нахълтваше в харемлъка на Фатма. И все по-често му се случваше да се пита: „Струва ли си властта цената?“ Властникът не успява — няма време, няма покой и охота — да изяде онова, което властта му предлага. А за него той все пак вече е платил, макар че не успява да го изяде; платил е със своето време, спокойствие и охота.

Не се знае дали подобни мисли биха дошли на Видинския паша, ако не бе го нападнала охтика. Болестта има тази добра страна, че внезапно — повече от книги, учения и духовници — ти разкрива голата същност на нещата. Но бедата на Пазвантоглу беше в това, че веднъж прогледнал за лошата сметка на всеки властник — бе длъжен да упорствува в нея. За да си спести всичко, което означава доброволният отказ от една вече изградена власт (а то е тъй неприятно, че още никой не се е решил на такъв отказ), Пазвантоглу вървеше: с растяща умора, с все по-нескрито раздразнение из стария си път.

Свит в ъгъла, между прозореца и масата на Пазвантоглу, Софроний почти невидим присъствуваше на Дивана.

И до днес не отгатна защо трябва да клечи с часове в пашовия конак, когато рядко се чуваше гласът му. Сега можеше да си бъде вкъщи (три години свикна да брои за дом двете одаици в една християнска къща към Кула-капия), да чете на Добри, а Добри да пише. Вече от доста време работеха така — владиката изговаряше бавно своите нетърпеливо нахвърляни върху листа слова, а Добри ги изписваше красиво, като типосани. И останалото: да съшие листовете, да измайстори липова подвързия в кожа и да я украси — вършеше пак Добри. Та старият владика довършваше третата си видинска книга — сборник слова.

Това следпладне Софроний още на влизане беше се прицелил в кьошенцето до прозореца; от опит бе научил, че очите на Пазвантоглу, когато седне зад масата, не досягат този ъгъл. Сви се владиката на миндера, придърпа две възглавници, да не го мъчи кръстът, и си млъкна. Останалите в одаята от време на време прекарваха разсеяни, почтителни погледи през лицето му, застинало в смирено страдание. „Навярно дядо владика пак нещо более“ — викаха си, та прибутваха филджаните кафе все към кьошенцето до прозореца.

Иначе, спомена се, Пазвантоглу не забелязваше Софрония. Още първата им среща преди три години ги сблъска; Видинският господар бе усетил, че ситният като невестулка поп не ще отстъпи от думата си. Това реши всичко. Пазвантоглу не можеше да очисти архиерея — след убийството на предишния владика едно второ щеше да дойде твърде много, би подсказало на християнския свят, че във Видин християните не виреят. Да търпи прекословие пък Пазвантоглу не бе научен и той реши въпроса чисто: престана да забелязва владиката, но държеше да го има на всеки Диван (за да се радват на архиерея си християнските първенци или чужденците гости, пред които пашата дори му проговаряше милостиво и го черпеше с ония свои усмивки, които Софроний твърде не обичаше). Пазвантоглу плащаше, за да си има християнски владика във Видин. За нищо повече тоя владика не му беше потрябвал.

Затуй пък Софроний превърна видинското си затворничество в сполука. Та кога преди туй — да си кажем право — ученият книжовник бе разполагал с работна тишина? Двайсет и нещо години в Котел, в борба за всеки грош; няколко месеца в Карнобат, които едва не му струваха главата; годината в Арбанаси, пълна с горчивина, че е отделен от паството си; шестте години във Враца — никаква Враца, ами пещери, кошари и манастири от Плевен до Черепиш. Ето ти равносметката на Софрониевия живот и Софроний като нищо би отминал без половината си писания, ако не се случи злодеят Пазвантоглу със своите хитрини и сметки, с неизречените заплахи към непослушния си слуга, които прозираха тъкмо под усмивките, предназначени за пред чужденци.

„Ти кажи ми, Добри — питаше понякога владиката, — кажи кой повече спечели от нашето стоене във Видин: Пазвантоглу или аз, а?“ При този въпрос Добри най-често вдигаше рамене; смяташе, че е рано за радост — още не бяха се измъкнали из зъбите на Пазвантоглу. Но Софроний май и не бързаше твърде да се измъкне. За какво? За да го подхванат ветрищата на размирието или да отговаря пред съд, дето е служил при отцепника?

И от друго се страхуваше Добри: от тази непонятна радост у Софрония. „Дали не взе да изумява отецът?“ — викаше си със свито сърце. Беше се зарекъл да опази Софрониевия живот всред размирието, а що струваше животът на Софроний без ума му, без неговото слово и перо?

Нямаше какво да се плаши Добри — Софроний си беше съвсем с акъла. А туй, дето все повтаряше, че бил на печалба от своето видинско затворничество, бе чиста истина. Ами вече три години Софроний спеше в къща, никой не му пречеше да си пише; цели три години не беше се натикал в хапус, не бяха го водили на бесило или бой! И това не било печалба!

Диванът си вървеше, първенците си приказваха, а Софроний и не надаваше ухо да чуе. Днес Пазвантоглу бе ги събрал, за да им съобщи вести от Неделко Попович, току-що върналия се из Немско пратеник. Преди седмица още Софроний научи изтънко какво е свършил Попович в немската столица — нищо не беше свършил. Разбира се, Пазвантоглу щеше да представи и туй свое поражение за успех. Първенците щяха да си мълчат и мислят, че я е така, я не е; господарят на Видин вече много пъти им обявяваше съгласието си с тоя или оня цар, а после излизаше, че Видин пак стои сам срещу цялата империя — Софроний знаеше и това.

„Колко глупави са хората, дето бедят старостта, дето ги е страх от нея! — мислеше си владиката. А ето какво нещо е тя: винаги да знаеш кое как е, да ти е явно, да отделяш веднага истина от лъжа. Кой бабаитин от тия насреща може всичкото това?“

Като през дебела стена стигна до слуха му Пазвантоглувият глас:

— Сега, когато имаме опора и в Немско…

„Имаш! — рече си архиереят. — Колкото имаш опора в Русия и Бонапарт. Уж се събрали десетина стари мъже, пък се надлъгват като дечурлига, акъла им виж!“ Но си го рече без злост, просто като закротен в ъгъла сеирджия.

И още часове щеше да гледа сеир, да си мисли за новата проповед, която довечера ще завършат с Добри, ако в ушите му не се провря някак:

— … ние повече не ще търпим това! Трябва да вземем мерки!

Наостри уши — отдавна не го е стряскал Пазвантоглу с такива остри думи. Види се, работата беше необичайна.

— Ние и тъй сме отделили преди години два бюлюка за Кладовско и Зайчарско. Какво пречи да прехвърлим същите бюлюци в Белград?

— Нищо — вметна Манаф Ибрахим. — Веднага ще ги прехвърлим!

— Чакай! — обади се Кара Мустафа. — Защо ще се месим на Белград? Сърбите се бият за своя черга, вредят на Портата, макар да се пишат нейни съюзници. Ако отцепят Белград, нам какво от това? Нали същото правеха белградските еничари: не пропускаха султанова войска в пашалъка Белград.

— Не е същата! — тъй стръвно го сряза Пазвантоглу, че в одаята настана мъртва тишина.

Дори Софроний забрави своето смирено страдание, проточи врат и щръкна над купчините книжа.

— Не е същата. Докато Белград е в ръцете на разбунтувани еничари, Белград е с Видин; двете най-големи крепости на държавата са свързани в едно. А знаем ли накъде ще натежи Белград, ако падне в сръбски ръце?

— Няма и защо да знаем — не отстъпваше Кара Мустафа. — Дори сърбите да ни обърнат гръб, не ще загубим много; на белградските еничари също никога не сме разчитали.

— Не — твърдо го прекъсна Пазвантоглу. — Не, казвам! Своя, чисто своя крепост християните не бива да имат. И ние ще им попречим!

„Та той не ме брои за човек — помисли си епископ Софроний. — Ако бяха тук Кондо и Велко или дори Гяур Имам, не би изказал такива думи. На тях прави мили очи, защото му трябват бюлюците им. А аз какво мога да му навредя? В кърпа съм вързан, заключен с девет катинара във Видин…“

— Че тогава — прекъсна мислите му Манаф Ибрахим, — щом не доверяваш на раята, защо изпращаш тъкмо гяурските си бюлюци към Белград?

— А какво, турски ли да изпратя!

На всички се стори, че Пазвантоглу ще избухне, макар то да се случваше рядко. (Май беше го ядосал не въпросът на Манаф Ибрахим, ами самите събития в Белград например.)

— … За да налея масло в огъня, тъй ли? За да покажа на белградци, че съм като еничарите? Обратно: аз трябва да ги убедя, че Пазвантоглу не им е враг. При Пазвантоглу служат християни, но тия християни не са съгласни с бунта на сърбите. Надявам се, разбирате колко важно е това.

— Разбираме — прекалено готовно отговори за всички Кара Мустафа.

Просто бе забелязал колко излишно е да спори. Вече свикнаха с тоя обичай на Пазвантоглу: да обсъжда безкрайно с Дивана си въпроси, които отдавна е решил.

— При туй аз не изпращам към Белград кои да е, а Кондо и Велко. Съмнявате ли се в тяхната вярност?

— А, не… Дума да не става! — един през друг отговориха бюлюкбашиите. (Нали Пазвантоглу очакваше именно такъв отговор.)

— … И освен това — заключи той с ехидство — изпращам подире им Еминджика. Те имат по две хиляди души, а Еминджика — три. Прибавени към еничарите от крепостта Белград, тия три хиляди стават осем. Осем срещу четири, такава ми е сметката. Вярвам, тя ще бъде ясна, комуто трябва.

„Сметки и сметки! — рече си погнусен Софроний. — Опекоха ти пашалъка християните и ги занасъсква едни срещу други — продължи вече съзнателно да се курдисва той. — Как не! Българи да проливат сръбска кръв, за да се удържиш насила, щом някой не те искал с добро. Няма да я бъде тази, няма!“

Че как тъй няма? Какво си въобразявате, че ще свърши Софроний срещу волята на всемогъщия Пазвантоглу; да не би да застанеше сам начело на Кондовите? Не си ли виждаше хала владиката — треперливите нозе, болките в кръста и сърдечната слабост, — ами излишно се тровеше.

Изгледа бюлюкбашиите, чиято дума пред Пазвантоглу би натежала повече от неговата, но те мълчеха, отдавна привикнали да считат, че са немощни пред уморителната пресметливост на Осман Пазвантоглу.

— И така — завърши пашата с глас, който не търпеше спорове, — утре заран изпращаме човек до Кондо и Велко: да потеглят веднага за Белград. Еминджика ще тръгне по Дунава.

Епископ Софроний се прибираше, патеричката му чукаше неравно по калдъръма. „Като слепец се влека вече — мислеше си старецът. — Техните тояжки чукат така: ту често, ту — по-рядко. Нейсе, понякога един слепец свършва повече работа от триста окати.“

Изглежда, Софроний се намираше в един от онези часове, когато забравяше всичко: кой и що е, какво бе препатил и какво му предстоеше да изпати, ако не се оборави с време. Добри познаваше тия странни припадъци, когато старецът ставаше друг някакъв. И ако стоеше неотменно при владиката, то бе заради тия часове. Иначе всекидневният Софроний сам би се опазил по-добре, отколкото с десет гавази: гънеше се, правеше си сметка докъде му стигат сили и откъде нататък просто ще си изпроси бой без полза. Но настанеше ли някой от тия редки часове, невъзможно беше да вразумиш стария. Защото той ти отговаряше все със същата, твърде права приказка: „Че аз ако се тая, нали е за туй: да свърша нещо, кога му дойде времето. Иначе за кой дявол е цялата мъка? За да живея някой ден повече, така ли?“

Потропвайки с патеричката през Видин, Софроний не изпускаше из очи нищо по пътя си. Допускаше, че върви може би за последно из града.

Градът наистина беше се изменил през трите последни години, с други думи — откак Портата отписа Видинската крепост и я предаде в самовластието на Пазвантоглу. Вече нямаше улица без калдъръм, без вади и фенери. Видинлии забравиха какво е калишак, какво е нощна тъмнина и страх от джебчии; живееха в незапомнено спокойствие.

Из своя път към Кула-капия Софроний мина и покрай новата джамия, нея Пазвантоглу построи след победата си. Голяма, но проста на вид джамия, със самотно минаре, на чийто връх блестеше позлатено сърце. До нея беше също новото каменно къще, където Пазвантоглу бе пренесъл книгите си. Така Осман изпълни една отдавнашна мечта на Фатма хатун — да види най-сетне книгите си събрани и подредени.

По-нататък, покрай новостроените магази за барута, покрай къшлите на Пазвантоглувата войска, Софроний стигна до новия пашовски конак. Той още беше на първия си кат, дълъг и тесен като метоха. Около постройката швъкаха каменари и дюлгери; да оглушее човек от шума, който вдигаха стотина работни хора. Удвояваха го коларите, дето возеха талпи, ругаеха с все глас или събаряха с трясък своя товар.

„Дано даде господ да псовиса, преди да пристъпи в конака си!“ — прокле Софроний и се прекръсти бегло; сам разбираше, че не е редно да се кръстиш при клетва.

От постройката на пашовия конак до християнската къща, където живееше, бяха две-три улички. Макар още да не беше се смрачило досущ, в една от одаите светеше.

„Добри, Добри! — каза си наум владиката. — Знаеш ли, Добри, какво ти нося тази вечер?“

Открехна вратата, зърна пред свещта приведения гръб на Добри и се засмя на себе си — навярно послушникът пак е прехапал език; винаги работеше така, като дете, току-що изучило писмо. Наистина Добри бе дотолкова захласнат в писането, че не усети наставника си; продължи да скърца с перото и от време на време да занича набързо записаните слова Софрониеви.

За миг старецът се поколеба, хлопна вратата, пристъпи и сложи ръка върху своя ръкопис.

Беше искал в туй движение да има сдържана заповед, призив, решителност и какво още не. Ама май нищо не излезе; върху хартията се отпусна тясна, възжълта, плаха ръка.

— Какво има, отче? — попита Добри.

— Ще трябва да заминеш още сега, Добри.

— За къде?

— За Зайчарско. Вземи кон от брата на клисаря. Ако ти дам моя, ще се сетят.

— Кой ще се сети?

— Пазвантоглу! — шепнешката отговори Софроний.

И тъкмо послушникът да изрази уплашена почуда, старият по момчешки, както навярно не беше правил от половин век, му смигна.

— Пазвантоглу! — повтори, вече ухилен.

— Ще рече, нещо срещу волята му ще върша, а?

— Тъй. Нима все по неговата гайда ще играем? Свърши се тя!

„Това си е! — съобрази Добри, убеден, че стария го е прихванало. — Сега ако отървем кожата, и то ще бъде много. Ами как да го оставя сам във Видин, щом е наумил нещо?“

— Ти, отче, размисли ли? — възрази му, но получи отговора, който очакваше.

— Няма за мислене. Знаеш ли какво нареди днес пашата?

— Какво?

— Кондо и Велко ще се прехвърлят от Зайчар и Кладово при белградските еничари, за да смажат бунта на сърбите, това!

— Бре! — смая се Добри, при все че нямаше защо. (И в Кладовско Кондовите бяха пак по същата работа, ама не открито.) — Е, ще отидат ли?

— Не знам дали ще схванат на какво ги кара Пазвантоглу, как ще им го хлъзне. Неговите са все такива: големи думи, обещания. Лъже и маже. Пък и може да не са чули, дето сърбите готвят в Белград нещо важно, може да не са повярвали. Затуй, Добри…

— Затуй трябва да замина за Зайчар, нали? — съвсем окопитен го прекъсна послушникът.

Старецът кимна, като отбягваше Добривите очи. Зер пътят до Зайчар не ще бъде лек, нито пък във Видин ги чака добро, ако Пазвантоглу подуши.

— Ами ти, отче? — попита Добри. — Излиза, оставаш заложник във Видин. Три дни поне ми трябват, за да отида и се върна. Какво ще стане през тия дни с тебе?

Щом Пазвантоглу разбере, че изнасяш тайни от Дивана и че подкокоросваш дружините му, свършена е твоята.

Този път Софроний не отговори по обичай: „Не смее да ме очисти, кучето!“ От някое време из града се говореше, че патриархът е склонил да ръкоположи Калиника. Ще рече, Софроний скоро би бил ненужен във Видин. А толкова ли е чудно да умре от смъртта си един шейсетгодишен старец?

— Какво ще стане с тебе? — повтори настойчиво Добри.

— Как какво? Днес се прибираш от Зайчар, утре тръгваме.

„Утре тръгваме! — рече си Добри. — Кой ли вече път чувам все това, кой ли път тръгваме, за да попаднем от едно зло на друго?“

— Тръгваме за Влашко — продължи невъзмутимо владиката. — Докато ти си при Кондо, аз всичко ще наредя. С брата на клисаря ще го наредя.

„Много взе да вярваш на тоя клисарски брат — помисли Добри. — Викаш си, щом пренася тайно стока отвъд Дунав, щом дава тайно под откуп коне и каици, ще свърши и нашата работа…“

— Трябва да му броим много пари — продума. — Повече, отколкото би му платил Пазвантоглу, за да те издаде.

— Че ще му платим — леко се съгласи старецът. — Нам за какво са, ако не да си купим слободията? И пари ще му дам, и благословение. А?

— Дано помага бог! — умърлушено заключи Добри.

Знаеше си, че Софроний не би отстъпил. Пък и не трябваше — прав е. Ако Калиник приемаше владишки сан, никой не би предвидил как ще постъпи Пазвантоглу със Софрония — той и така дип не го обичаше.

— Ще се стягам, отче — рече Добри. — А ти ми нареди какво да предам на Кондо.

Първата вечер стигна Тимока, премина го по брод и продължи все встрани от пътя. Не можеше да препусне, би пребил коня. Провираше го внимателно през храсталака, водеше го за юзда през редките кории, а сърцето му замираше от страх. „Ех — мислеше си, — защо не са дните, когато търсех българската книга от град на град!“ Тогава бе пешак, носеше една гола душа и (въпреки че му беше мила до немай-къде) по-леко би я предал. А сега Добри отиваше изпратен, за да свърши работа, от която зависеше много. И го чакаше някой, дето не би поминал без него; щом си представи стареца, оставен без подкрепа, чак се изпоти: страшно!

„Нищо не ще ме сполети! — утешаваше се Добри. — Не може, не ще допусне бог! Та нали отивам, за да попреча на кръвопролитие между братя!“ И наистина му се стори, че вече не е никакъв Добри, ами мъченик, прежалил себе си заради християнската вяра.

То, като за мъченик май беше твърде подплашен — случеше ли се конят да настъпи съчка или да се сепне, Добри изстиваше цял. „Така е то — повтаряше си Софрониевите мъдрости, — само ахмакът не познава страх.“

Но до тази, до втората вечер никого не срещна Добри. Селата гледаше да избикаля, а из къра нямаше хора. Лошото бе само, че трябваше вече да заразпитва за Кондо — да влезе в село. Надържаше се на туй, дето мъчно биха го различили от Кондовите. Ще твърди, че преди седмица са го изпратили към Тимока и сега се връща при тях.

II

Конят изведнъж опна врат, та накара ездача да се озърне. „Какво има? Да… Гълчава, мирис на изгоряло. Пак, ей, пак! Палят. Кондовите, галиба? Че защо ще пали Кондо, нали от месеци е из Зайчарско, пази Пазвантоглувия закон?“

Последния половин час яздеше пряко гол хълм. Смуши коня; хълмът престана да пречи на погледа му, та забеляза огън. Гореше. Не село, по-малко. Чифлик, види се.

„Тъй! — помисли. — Щом гори чифлик, рая ще го е запалила. Наши!“

Макар да не знаеше кои точно нарича наши.

Пусна се из надолнището, а огънят напреде му запораства. Но още много преди да стигне, човешката глъчка дойде по-близо. Ще рече, имаше хора отсам пожара. Сви юздата, спря.

Както беше се улисал, забрави да потърси път към чифлика. Сега се взря в тъмнината: ето го, вляво от хълма. Очертаваха го ред високи каваци; такива обичат да садят агите между чифлика и водениците си. Господарски навик на господарско племе, уверено, че всяко посадено дърво ще пази сянка на деца и внуци, та след сто или двеста години аргатите ще споменуват: „Тия каваци е садил още Сюлюман ага (например), прадядото на днешния господар.“

Из пътя вървяха хора. Някои от тях носеха главни: под дърветата се точеше мътночервена, светлива опашка. Ако се съди по нея, пътниците ще да бяха двайсетина, но гюрултията им беше за петдесет.

Добри се завря с коня в китка глогини, за да разгледа скришом странните нощни пътници.

Най-отпред, повел ата за юзда, пристъпваше старец, съвсем побелял, облечен сиромашко, но не без салтанат; така се обличат чифликчийските кехаи, дето наглеждат чифлика, докато чифликчията гуляе парите си в града.

Старият кехая плетеше боси нозе, опушен и с размотана гъжва; май беше изхвърчал на мотолевица из постелята. Върху лицето му беше легнал не, ами крещеше неистов ужас — такъв вид има човек, току-що срещнал в очи смъртта, пък тя го отминала на косъм. Конят, който водеше, се дърпаше подплашено под своя необичаен товар — три дребни дечурлига, кое от кое по-омазано в сълзи и сополи. Виждаше се, че отдолу са по ризка, а някой бе ги заметнал с голям козяк, като току-що родени ярета.

Зад първия кон вървеше втори — Добри изброи шест. Не ги яхаше никой, бяха натоварени. По техния товар подразбра, че керванът е бил събран съвсем набързо, че са го товарили шашардисани, безумни от страх хора. Едното добиче носеше камара завивки и дрехи, просто наръч, без всякакъв ред и разум; върху следния се мъдреше (здраво прикрепен към скъпо седло) прост сандък; в такива сплащат прикята си недотам имотните кадъни. На Добри изведнъж се прииска да разбере какво има в сандъка — понякога човек изпитва такива неуместни желания. Но не товарът, колкото хората от малкия керван озадачиха Добри.

Покрай конете крачеха, подтичваха или едва пристъпяха жени без яшмаци — нямаше мъж, освен стария кехая. Бяха момичета, в години или стари. Всички надянали фереджета, без да ги наметнат на глава, та къносаните им коси червенееха необикновено под главните.

Ако ужасът, изписан у стареца, стресна Добри, то онова, което говореха тия женски лица, му се стори три пъти по-страшно. Беше страх, непримесен с нищо друго, страхът на подгонени животни, които до този миг не са познавали нищо вън от завета на кошарата — сигурността на кафеза. Всяка от тези жени — забеляза Добри — вървеше с цялата сила, която ужасът ѝ бе оставил; едни подтичваха, препъвайки се, други тежко местеха нозе и си личеше, че ще вървят още най-много час.

Никоя не плачеше. С разширени, сякаш мъртви очи навлизаха те в нощта — толкова еднакви в страха и мъката си, та ти се чинеше, че това е едно лице през неговите различни възрасти.

Гюрултията, която Добри чу отдалеко, вдигаха дечурлигата — цял рой пъргави сенки, те прехвърчаха от жена към жена — така, пилеейки излишна сила, се въртят мушици около огън.

Някои носеха главни — тая светлина бе привлякла Добри. В нея имаше нещо също тъй безсмислено, напук на всеки разум: та нали би била най-добрият прицел в мрака! Но децата продължаваха да крепят главните, сякаш с техния огън отнасяха из пепелището жалък остатък детство.

Свит между шипките, Добри усещаше как кръвта му бавно стихва; как огромна, топла жалост го изпълва цял; как още малко, и ще скочи от коня, ще се впусне да подтяга въжета, да превързва денкове. Жени, дечурлига, старци… Защо размирието стоваряше винаги най-жестоката си тежест върху слабия? Християни или правоверни — всички те тъпчеха една земя, ядяха нейния хляб, раждаха деца и милееха за мира им, всички те носеха едно, човешко сърце… (Не забелязваше, че мисли с думите на Пазвантоглу — трите години във Видин наистина бяха преломили у Добри някаква граница.)

Понечи да скочи от коня, когато в кервана настъпи нова суматоха. Една стара жена, покосена от уплаха, бе се свлякла; други две се наведоха над нея, мъчеха се да я изправят. Но старицата лежеше вече не само поради немощ — натежала от зло упорство. Дори — видя Добри — тя се бранеше, изскубваше се из ръцете на двете по-млади. И — чу Добри — в тази унизена, безсилна борба избликна плачът ѝ, отлости се набраната ненавист.

Старата туркиня от чифлика зави и заоплаква с неочаквано могъщ глас, сякаш редеше добре заучена, влята в кръвта ѝ песен, където думите се нижеха без прекъсване, подбрани, огладени от времето. Добри бе достатъчно близо (а и гласът на старицата извираше като под напор), та разбра думите на песента и смисъла на тия думи. Щом стигнаха те до ума му, Добри замръзна.

Старицата оплакваше и кълнеше. Оплакваше стопанина на своя дом и синовете, родени от стопанина; кичеше ги и галеше изстиващите им господарски ръце със своя възторжен хленч. Кълнеше убийците им — убийците на господарското спокойствие и господарско охолство, — кълнеше така люто, разточително и страстно, че омразата запълваше песента ѝ далеко повече от мъката.

Старицата проклинаше до девето коляно гяурите, тяхното семе и вяра; проклинаше утробите, които бълват смрадлива измет върху божия свят; припомняше с животинска наслада всяка гяурска мъка, видена, чута или запомнена; обещаваше, че тази мъка — стократно, безброй пъти по-голяма — ще се върне занапред. Най-вече това: старата туркиня крещеше срещу неизвестността, в която бе я тласнал бунтът на аргати, своята — на целия си род — закана. Даваше някакъв свиреп обет за отмъщение.

Докато жени и деца от кервана се щураха около сякаш обезумялата, докато — една след друга — угасваха главните, като че не бе останало място за светлина в този отмъстителен обред, Добри бе затаил дъх. Боеше се да не го намерят клетвите на прокудената.

Мина кой знае колко време; керванът потъна в тъмнината. Само пред Добри светлееше уморено, угасващо пожарът на чифлика.

Вече почти призори наближи друг огън. Беше го наклала стражата до самия път за село — третото, в което влизаше Добри тази нощ. Кондо — казаха му още в първото — нямал постоянен конак, спирал тук и там, както дойдело.

По това, че на влизане в третото село гореше огън и имаше стража, Добри се досети: Кондо е тук. И слава богу! Ако трябваше да загуби в лутане цяла нощ, утре може да пристигне и след пратеника на Пазвантоглу — онова, от което Софроний най се плашеше.

Около огъня различи пет-шест мъже, стражата. Един от тях съгледа самотния конник; Добри го видя как примъква пушката към себе си и без да я насочва, извика:

— Кой е там? — на български.

— От Видин ида.

Наскачаха и другите. Добри не разпознаваше лицата им, бяха гърбом към светлото, та приличаха на близнаци, почти равно високи, еднакво подпрели се на еднакво дълги шишанета.

— Че приближи де! — нетърпеливо го подкани първият.

— Не ще те изядем я.

Добри скочи от седлото, олюля се (схванал се беше от дългия път).

— Кондо ли е потрябвал на Пазвантоглу? — попита пак първият.

На Добри чак сега се стори, че познава този глас, но не го е чувал отдавна.

— Аз… аз не от Пазвантоглу ида — рече напосоки. — Водете ме при Кондо Бинбаши!

— Толкоз ли е бързо? — не веднага попита познатият глас, но някак разсеяно, сякаш човекът мислеше едно, а проговори друго.

— Бързо е. Заведете ме, важно е… — запрепъва се приказката му.

Всичко, набрано през две денонощия, като че изплува и се изля в безкрайна отмала. Добри говореше все по-бързо; чувствуваше, че само след миг ще рухне под тежестта на толкова страх и опасности.

— Важно е… Водете ме, веднага!

Колкото и да изпекоха Добри последните години, под коравия слой у него оставаше мека сърцевина. Ето, и сега прибеля, та изстина; ръцете и нозете му натежаха, сякаш чужди. Облегна се о седлото — от години не беше припадал, дали…

— Добри!

Онзи, с необяснимо познатия глас, изтърва шишането, претича десетина крачки към пратеника. Две яки ръце обхванаха Добривите плещи; лъхна го топло — от това ли, че мъжът дълго беше се греял, или пък към Добри приближаваше някаква забравена топлота?

— Добри, брате! — чу вече в ухото си той и зарови глава в гърдите на Първана.

Стражата ги наобиколи. До Добри стигаха смутените ѝ гласове; обърка я държането на Първан. Не го знаеха такъв — камък човек беше уж, Кондов бюлюкбашия, дясна ръка на войводата.

— Я да те видя! — говореше Първан, с една ръка обгръщаше раменете на Добри, а с друга подхвана брадичката му и се взря в Добривите очи. Пораснал си, ей! Едва те познах… Викам си аз, щом те съгледах: на кого ми прилича тоя? А то брат ми бил! — Обърна се към всички: — Какво време доживяхме, момчета! Брат брата си да забрави…

Мъжете нещо изсумтяха, изказваха съчувствие, види се. А Първан поведе брат си към огъня, водеше го и говореше:

— Дванайсет години има ли, откак се разделихме? Толкоз, дванайсет… Мислех ли аз, че ще се срещнем отново, разбърка се Румелия, та в нея цял поход потъва, камо ли човек, Добрито!

— Бате! — обади се чак сега по-малкият.

Закри лице с длани, сякаш ще зареве, що ли, а кога ги свали, очите му грееха, смееше се цял:

— Ама ти ли си?

— Откога си във Видин? — сетил се за своята тежест пред дружината, попита Първан.

— От три години — заразказва по-малкият. — При владиката Софроний съм послушник; десет години станаха, откак обикалям с него.

— Три, викаш — пресмяташе Първан. — Че как за толкова време да не се срещнем? Нямаше да те оставя аз послушник, тъй да знаеш! Другаде трябват сега мъжете!

— Аз пък нямаше да дойда! — хем с усмивка, хем твърдо отвърна Добри. — И аз съм на стража; ти би ли побягнал от стража?

„Бре! — рече си Първан. — Добри ли го казва? Гласът му не се чуваше дома, от тревицата беше по-нисък, пък виж го ти! Мъж станал Добрито.“

— А от кого идеш сега?

— От наставника ми, Софроний.

— Глей, глей! — обади се някой. — Ами той какво се бърка в мъжки работи?

Добри усети, че тук не гледат с добро око чернокапците.

— Заведи ме при Кондо! — помоли пак. — Трябва да му предам Софрониевата дума.

— Щом на мен говориш, все едно че е на Кондо — заяви Първан. — Кажи да чуя, пък тогаз ще будим войводата. Седмица бяхме из кърищата, нека отспи!

И Добри заразправя. Отначало го смущаваха острите погледи на мъжете, смущаваше го, че докато говореше, те продължаваха да се взират в нощта, сякаш се бояха Добри да не ги откъсне от бдението им.

Но полека се отпусна — ненапразно десет години слушаше словата на Софрония или ги преписваше. За Добри словото бе това, което за Първан — пушката му: гледано, винаги годно за бой оръжие. Чуждо беше то на мъжете, с десетилетия спали край кърджалийски или хайдушки огньове, забравили всичко извън борбата — уплетена, неразбирана, ако човек я гледа изниско. Но за Софроний тя изглеждаше другояче. Сега Софроний разкриваше своя опит и предвиждане пред ония, които носеха борбата, но не я обхващаха; чрез Добриевия глас показваше на българите как би се оценило след векове онова, което вършеха днес.

— Туй трябваше да ви кажа — завърши Добри.

Видя му се, че мисълта на харамиите полека беше се пробудила под неговото слово. Мъчно се излива в думи такава, току-що пробудена мисъл. Мъжете се чешеха, където не ги сърби, докато не проговори пак Първан:

— То че е тъй — тъй е… Прав е дядо владика, ти си прав де… Ама виж бе, Добри: нали сърбите се надигнаха със султанова помощ? Откак Белград държат еничари, на Пазвантоглу хора, сърбите се разбраха със султана: заедно да прогонят белградските еничари. Ще рече, какво? Ако позволим сърбите да вземат Белград, все едно помагаме на Селим хан, не е ли?

— Не! — уверено отряза Добри. — Не бойте се. Всичкото това, разберете, е… това е политикия.

— Политикия, викаш… — повтори Първан, дано не поличи, че не проумява.

— Надлъгват се, така е в политикията. Всеки се прави, че върши едно, пък друго има наум. Всеки сега гледа да се съюзи с господар, дето е далеко. И сърбите, и те: правят се на Селимови хора, уж чистят Сърбия от неугодни аги и прочие. А то защо? Защото в Сърбия не е останал Селимов управник, защото всички турци там са я Пазвантоглуви, я — за свой крак. Ще рече: чистят турците, всички турци, а обявяват, дето чистели Селимови душмани. Хубаво са го измислили.

— Не думай! Че тя не е шега бе! Утре султанът ще изпрати поход да помага на сърбите. Какво правят тогаз? Ще лъсне тяхната, ще трябва или да приемат султанова войска, или да се бият с нея.

— Ще се бият! — със сигурност обяви Добри, сякаш снощи е разговарял душа в душа с Кара Георги. — Ще се бият, ама дотогаз ще са очистили вече Сърбия от турци: от белградските еничари, от дружините на Пазвантоглу, от разните му чифликчии. И лесно ще излязат наглава с похода.

— Е, че те и без нас са я опекли, няма що — облекчено рече Първан. — Ще я свършат, както са намислили.

— Я свършат, я не! — прекъсна го Добри. — Разберете вие: ако при Пазвантоглу сега останат българи, ще излезе, че Пазвантоглу не е просто турски господар, ами бамбашка, наш, общ. И много сърби — тукашните или белградски — може да си рекат: защо ще изхвърляме из Белград хората му? Тоест заради нас сръбската буна би загубила няколко хиляди войници. Те това не бива!

— Ако е тъй, не бива, вярно. — Първан намръщено разсъждаваше върху братовите си думи. — Щом сърбите са намерили колай да се отърват, не ще е редно да им мешаме. Веднъж да стане християнска държава в Румелия, ех!

— Трябва да стане! — натърти Добри. — Нека откъртим ние един камък от темелите на султановата царщина, по-нататък ще е лесно. По̀ ще е лесно де — поправи се.

И млъкнаха. Първан седеше кръстато срещу светлината, замислен, та отнесен. Добри го разглеждаше — гледаше жадно туй безкрайно близко лице.

„Остарял е — помисли с болка той. — Петдесет години са това. И смъртта на всички негови…“ Но вън от болката Добри чувствуваше и гордост. Беше горд, че е брат на такъв юнак — така си представяше Чавдар войвода например; нали много си представяше Добри.

На времето Първан си беше пак левент, но тогаз у него нямаше нищо необичайно. А размирието сякаш бе изваяло Първана с остър, тънък резец. Макар поизмършавял, той изглеждаше двойно по-едър в харамийския си каяфет: огромен мечи калпак, разцепени ръкави на салтамарката, две педи широк пояс и високо разкопчани чешири. Така — бе забелязал Добри — се обличаха през размирието с разточителен салтанат мъжете, останали сами, без къща, жена и деца; мъжете, чиято единствена утеха беше, че са мъже и половина. Добри оправдаваше туй малко смешно подчертавано мъжество, дори му беше и позавиждал. Но тази нощ, загледан в изпипания харамия, у когото бе открил брат си, сърцето му се сви. Навярно дето си спомни защо и как Първан се превърна в изпипан харамия и дето помисли, че такава ще е била причината да изникнат хиляди харамии през размирието.

Все още мълчеха, докато Първан не хвърли в огъня клечката, която отдавна човъркаше, и се обърна към брат си:

— Да вървим! — рече. — Ще събудим войводата. Така, както ми го смила умът, ще склони Кондо.

Другата стража остана при огъня. Из тъмните улички на непознатото село поеха само двамата. Добри крачеше (отново, както преди петнайсет години, когато бе извървял край Първановото рамо пътя до Оджак и обратно) половин аршин зад по-стария. От много време насам за първи път усети дълбока, спокойна увереност: не той бдеше над чужда съдба, а друг някой бдеше над него — едър и силен в простата си правда. По-големият му брат.

— Бате… — прошепна той, без да знае какво ще каже.

— А? — извърна към него мечия калпак Първан.

— Нищо. Аз ей така.

— Хубаво.

— Бате — след малко, — аз търсих нашите във Филибе. Преди дванайсет години… Не ги намерих.

— Де ще ги намериш? — Първан закрачи по-бързо; озлобено, както се стори на Добри.

„Защо ли ми трябваше да заговарям? — помисли си по-младият. — Та той нарочно не ме пита. Боли го, още не е преболяло…“

— А ти кога си тръгваш? — попречи на спомените му Първан.

— Утре. Дано никой във Видин не забележи, дето съм липсвал.

Очакваше, че бате му ще го заувещава да остане. Наистина Първан спря, протегна ръка и го докосна, без да го прегърне, просто сякаш за да се увери, че Добри е тук. И съвсем ненадейно рече:

— Върви, брате!

Не тръгна отново. Май имаше още за казване.

— Знаеш — продължи неуверено той, — преди малко рекох: ако бях те срещнал във Видин, трябвало да те взема с нас. Пък сетне, като чух как ни разправяш изтънко същата тази, дето сме я свършили уж ние, дето трябваше да я знаем по-хубаво и от дядо владика, и от тебе… Та рекох си: добре е направил Добри. Там му е мястото… И още, мисля си: аферим на Добри!

Разбираш ли — преодоля смущението си той, — нас кърджалийското ни премля. Чифчии и занаятчии хора сме били до вчера, сега що сме? Катили, кръвници. Вече, ако се случи да легна в одая, стряскам се насън. Като зверовете… Може, дето казваш, и от нашата кръвнишка работа да излезе добро: да се отърват сърбите или да се махнат еничарите. Ама от нас вече не ще стане хора, брате, разбрах тази вечер. Като те гледах де…

Та, като те гледах — продължи, — викам си: аферим на Добри! Най-хилавото беше, болно и отписано. А не го премля кърджалийското… Кой от нас ще се похвали с такова? Понесе ни въртопът. Пък ти вече изплуваш — виждам те как изплуваш на оттатъшната страна. Хаирлия да е, дано, брате!

Тук Първан подсмъркна шумно. Добри отгатна: сега очите му са мокри. Гледаше сянката му; деляха ги две крачки, а Първан беше ужасно самотен, изоставен.

Ядоса се на себе си — защо той, речовитият, не намираше думи като Първановите, прости, от сърце направо, за да извлече брат си от тежката му самотия? Но Добри наистина изплувваше вече на отвъдния бряг, а въртопът продължаваше да носи и тласка по-стария.

— Аз вярно… — каза ни в клин, ни в ръкав — ще премина във Влашко, бате. Стига да не ни е усетил Пазвантоглу, та да ни запре.

— Тъй ли? Влашко… Хубаво, барем ще зная къде си. До някой ден… — И прекъсна.

Толкова невероятно би звучало пожеланието някой ден отново да се срещнат.

Закрачиха пак. А Добри изпитваше бездънна жалост към бабаитина с мечи калпак и високо разкопчани чешири.

III

Вече месеци къщата в Замбинови живееше непривично. Беше се свършило с тишината ѝ. Малките, скъпи за Иван домашни шумове бяха погълнати от непрекъсната гълчава: висок женски говор, трополене на дечурлига и противно неуморен плач на новородено. Мигар младият Замбин заряза скитнята из далечни земи и сви челяд?

Не. Просто от няколко месеца у Замбинови живееше старият му приятел — тетевенският търговец Атанас — с вечно залисаната, гласовита и припряна Атанасовица, с трите момчета (Иван продължаваше да ги бърка) и с онова, последното, дето се роди вече във Враца.

Спретнатият някога двор беше задръстен от денкове и кошове — Атанас бе успял да отърве доста стока, преди кърджалиите да нападнат Тетевен и го сринат.

Тетевенските гости не смятаха да остават дълго във Враца, но за връщане все не можеше да се мисли; Подунавето беше неспокойно повече от всякога. Само преди година Пазвантоглу не би пратил Гяур Имам да ограби и запали едно българско село като Тетевен — нали уж пазеше християнията. Но откакто Пазвантоглу си опече работата, много неща се измениха. Преди всичко — милостта на видинския паша към раята. Така си изпати Тетевен, така все по-често пропищяваше някое богато село в равнината или из Балкана.

А Враца продължаваше да се радва на тишина, понеже врачани имаха свои сметки с Пазвантоглу. Пък може би и врачанският владика, дето от три години седеше до коляното на новия паша, бе изпросил мира за Враца. Заради всичко туй Атанас не бързаше със завръщането си.

И тази вечер Атанас излезе из града: все не можеше да отвикне от търговските си привички: привечер да мине по чаршията, да размени някоя дума с еснафлиите и купците. Така се залъгваше, че размирието не го е откъснало от голямата челяд на работните хора.

За разлика от него Иван сякаш бе чакал размирните години, за да забрави съвсем, че някога е въртял търговия. През пръсти доразпродаваше стоката, оставена от баща му, вземаше по някоя пара. Повече не му и трябваха — гола душа хранеше Иван. Единственото, за което му бяха нужни пари — дългите странствувания, — бе пресекнало; вече две години Иван си стоеше във Враца, времената не бяха за път.

От ония, дето го познаваха, не убягваше, че Иван повече отвсякога сякаш е далеко от Враца. У младия Замбин напоследък те забелязваха нетърпелива досада — като че очаква нещо, което все не иде. Рязка, разсеяна бе станала и спокойната му преди обноска; Иван отговаряше едносложно на всички въпроси, бързаше да се измъкне от кръга на занаятчиите, все повече се затваряше в къщата на Кемера.

Едни си викаха, че не го свърта, защото е свикнал да шари по света, а сега пътищата към света са затворени; други предполагаха, че джобът на Замбин е твърде плитък, за да издържи замирането на алъш-вериша; трети знаещо намекваха, че Иван боледувал от карасевда или нещо такова — бивало ли е почти четирийсетгодишен мъж да ходи ергенин и да му се услажда ергенлъкът?

Но и трите тия видове пророци се лъжеха; просто човек събуден, умен и просветен би боляло заради онова, което ставаше в Румелия през хилядо осемстотин и четвъртото лято. На ден път от Враца един довчерашен ага, а сега видински паша преговаряше с царе и консули, готвеше се за османския престол; на ден път от Враца сърбите се съюзяваха с белградския паша или самата Порта и подготвяха своето освобождение. Всеки, усетил, че размирното време преваля, бързаше да извлече някаква полза из морето страдания. Само българите (това не излизаше от ума на Иван и беше най-честият предмет на среднощните му разговори с Атанас) дотук не спечелиха нищо. Впрочем Иван Замбин изпитваше нетърпелива досада, че родът му нещо пропуска и че той — Иван Замбин — до някой ден ще отговаря пред съвестта си, загдето не е предотвратил всичкото туй.

Атанас, вързан за ръце и нозе от дечурлига, се стараеше да отвърне приятеля си от такива угризения. Убеждаваше го, че българите не ще излязат без печалба из размирието, но не могат се сравни с едни сърби, да речем, които никога не са изяли и половината българско тегло. Затова и печалбата им ще бъде по-дребна.

Приказваше на вятъра — Иван не искаше да чуе: „Ако всеки, що-годе кадърен да свърши нещо — отговаряше той, — се успокоява, че и без туй българите много са се напечелили, кому тогаз да се надяваме?“

И най̀ му тежеше, дето няма кого да вини, че българските първенци не мърдали пръст, когато Иван Замбин клечеше във Враца, в къщата на Кемера, и се разговаряше с търговеца Атанас от Тетевен.

Не само в очите на врачани — и в собствените си очи Иван Замбин се виждаше като първенец. Кое ли му позволяваше това самомнение? Най-малко неговите пари, повече ги имаше всеки майстор бакърджия. Но Иван Замбин бе на равнището на своето време — все едно че не живееше в робска земя, между един и друг зулум, всред хора, които тъй дълго бяха се плашили да покажат имане, достойнство и знания, за да не бъдат посечени, та на края бяха загубили своя човешки образ. Иван познаваше света — от книгите и от пътешествията си; познаваше реда и устройството му. Иван говореше езиците на разни народи; черпеше мисли от чужди книги. Ала за зла чест Замбин се роди в навечерието на смутното време, израсте в него и май щеше да умре, преди да е дошъл краят му. Означаваше ли това, че трябва да седи със скръстени ръце и чака да узрее времето, да доузреят българите? Кой би чул тогава, дето на границата между две времена е живял Иван Замбин, човек издигнат, надарен, готов да заложи мило и драго заради рода си?

Това беше второто, което мъчеше Ивана: спънато честолюбие. Нима заради един видински отцепник, заради трийсетина разбойнишки главатари Замбин не ще покаже пред света на какво е способен?

Когато говореше с Атанаса какво можело да стане, ако се запретнели били българските първенци, Атанас си викаше на ума: „Ще се запретнем, ами! То светът се е обърнал, та по наша воля ще тръгне, само да сме поискали!“ Но не проговаряше.

Всичко си вървя така дълги месеци, макар Иван да чувствуваше как у него се надига все по-горещо нетърпение. Ходеше от стая в стая, току се препъваше о някое от Атанасовите дечурлига, взимаше книга, прелистваше я разсеяно и пак я оставяше, за да вземе друга, но мислите отскачаха от редовете и най-вече му се натрапваше една: „За кога? Отива си смутното време, отиват си годините ми — за кога да се чака?“

През вечерта, за която се каза, Атанас отново беше из чаршията. Иван Замбин започна да се радва на тия часове — по него време вкъщи оставаше един човек по-малко. Но не мина и час, откак Атанас приклопи портата, чу отново стъпките му.

— Чакай! — каза Атанас от вратата. — Чакай да си взема солука.

— Чакам — натърти Иван, комуто никак не се чакаше.

Атанас се изсмя не само весело — и зло някак, с подигравка.

— Ашколсун на нашите! На туй се вика работа.

Нали Пазвантоглу изпрати два бюлюка да помагат на еничарите срещу сръбската буна?

— Изпрати, това знаем.

— Та тия (Кондовите и Велковите били) преминали на сръбска страна.

Изрече го и се сепна; тъй бледо да обади голямата новина! „Не бива ме!“ — заключи. Но и тия няколко думи бяха накарали Ивана да настръхне; той улови Атанаса за ръкава, разтърси го, като че искаше да го събуди.

— Ти чуваш ли се какво говориш?

— Как не! Цялата чаршия приказва. Отзаран пристигнал някакъв купец от Ниш, та разправил. А ние си седим дома…

— Ти чуваш ли се какво говориш? — повтори Иван. — Сигурно ли е?

— Съвсем.

— Не може да бъде! Двете най-добри хилядни на Пазвантоглу.

Иван стоеше като вцепенен.

„Сега! Сега! Няма миг за губене!“ — крещеше някой в ухото му. Види се, Замбин — гонен месеци наред от нетърпение, потискан месеци наред от бездействие — бе чакал само един малък, лек тласък.

Застана, както твърде често, пред прозореца.

— Това означава много — чу той гласа си. — То променя всичко. Няма повече защо да се отлага!

С цялата си ученост Иван Замбин първо забеляза в новината онова, което щеше да забележи и историята: растящия успех на Сръбското въстание. Но за него не остана скрито не по-малко важното: отливът на българите от Видин. „Велко и Кондо при сърбите — запресмята Замбин, — това не са само Велковите и Кондовите. Видин събираше около стените си хиляди хайдути и аргати, защото до Пазвантоглу седяха двама наши войводи. С какво ще задържи видинският господар тия хиляди, щом Кондо и Велко отиват да помагат на сърбите? «Нашето място също е там!» — ще си помислят днес всички българи, заложили на Видин. Ще се отлеят от Видин към Белград и Ниш…

Опасната игра на Пазвантоглу, в която родът му се впусна, за да има подобие на борба, ще бъде изместена от самата борба, истинската…“

— Аз пък се надявах, че кой знае колко ще те зарадвам — малко разочарован рече Атанас.

— Хабер си нямаме ние — отговори Замбин — колко важна е новината ти… Не го проумяваме още.

Проумя го докрай по-късно, когато Атанасовата челяд се натръшка за сън.

Иван загаси свещите, вдигна пердетата, за да пропусне синкавия сумрак, и се излегна облечен до огнището.

„Какво ли става в Нишко, Зайчарско и Белград тази нощ? — мислеше си той. — Горят спахийски къщи и чифлишки кули; претракват напосоки гърмежи… Сега Кондо пие ракия с развеселени сръбски кнезове и заедно кроят своя следващ удар срещу Портата, а пред сборището им се разтъпква стража, сякаш вътре седи не някакъв сливенски хайдутин, ами сам Пазвантоглу… Сега Велко препуска всред дружината си от Ниш към Кладово, за да пресрещне помощта, която Пазвантоглу изпраща на белградските еничари, но тази помощ ще бъде ялова; Велковите не ще пропуснат войници на Пазвантоглу през Железни врата…

Каква нощ! — мечтаеше Иван Замбин в дядовата си одая, пренесен на много места, сякаш свидетел на огъня и кръвта, с които бе пълна тази кротка есенна нощ. — След няколко часа хиляди българи от Подунавето ще решат своето участие в борбата. Макар и безбуквени, те не ще сбъркат. Колкото трябва, ще останат при Пазвантоглу, а колкото трябва, ще преминат още нощес към сърбите.

Как става, че ония, които най-малко си дават сметка за историята, най-вярно намират мястото си в нея? И защо аз, окатият между хиляди слепци, опипом търся своя път?

Защото искаш много по-трудното — отговори си сам. — Не просто да участвуваш, а да водиш. Ти трябва да предвидиш и да избързаш пред предвиденото, за да го ускориш и насочиш…

«Трябва да докажете, че съществува български народ!» — спомни си думите, които често беше повтарял с огорчение. — Да, светът отдавна е забравил, че наред със сърби и гърци на султановата земя живеят българи. Не настъпи ли мигът за изява на българите, та и светът да се сети за тях?

Разбира се! (Иван Замбин скочи, сякаш още веднага ще наметне кюрка и потегли.) Толкова е ясно и просто! Пред света трябва да изстъпи един български представител, за да заяви от името на народа си намеренията му: българите биха помогнали всекиму, който поведе войска срещу Селим хан! Те, дето можаха да опазят десетки градове срещу размирието, да отстоят Видин против цял султанов поход — защо да не отвоюват нещо повече? Свободата си например.

Трябва само някой да отнесе решението им до високо място; владетелите на света и не подозират какво става в Румелия. Случайно ли руският цар бе проводил преди три години съгледвач във Враца?

Съгледвачът… Ще рече, някой надзърташе в Румелия, за да узнае как гледа раята на Пазвантоглу и Селим хан. Царят — следователно — би изслушал един представител на българите, който (наред с важни вести за събитията в Румелия) би изказвал волята на своя род. Руският цар беше покровител — по силата на писани договори — на християнията в Турция; имаше право да се намеси, за да я защити…“

„Чудна нощ!“ — От месеци вече Иван Замбин си биеше ума над големи въпроси, а му трябваше Кондовата стъпка, за да стигне до отговор. Светът бе искал доказателство, че българите живеят, борят се и могат да бъдат някому полезни в тази своя борба. Кондо бе дал такова доказателство.

Оставаше много по-лесното. Иван Замбин от Враца да замине за руската столица и да предяви пред царя желанието на българския народ.

Ама наистина ли Иван Замбин заспа с това заключение? Наистина ли реши да потегли от единия за другия край на земята през години, размирни не само в Румелия? (Всеки ден се сключваха и разтрогваха съюзи, започваха войни между три или пет държави, избухваха бунтове и въстания — менеше се времето.) И за какво? За да съобщял на руския цар, че българите отново живеят; че един български войвода е подкрепил сръбската буна; да говори за шарамполите на българските градове и отбраната на Видин; да изложи българските надежди в освободителната мощ на Русия.

„Не може да бъде!“ — казва си някой. Та човек се впуска в такъв път, ако има поне нищожен залог за успех. А какъв бе залогът на Иван Замбин? Един разговор с някакъв непознат русин, който не бе назовал дори името си. Пък и този непознат не беше нещо подмамил Замбина, да речеш; той ясно му обясни, че за българите е още твърде рано, че Русия има много по-близки, по-големи въпроси за решаване.

Ако би питал Замбина, той уверено щеше да отговори, че е решен на това пътуване, понеже един изпратен от най-високо място човек му е предложил да заговори пред света за бедите на българина. Той — Иван Замбин — не би намерил покой, ако остави такъв случай неизползуван.

Та кой от двамата (врачанският търговец или съгледвачът) щеше да излъже, спомняйки си своя разговор отпреди три години?

И двамата. Защото — от една страна, — напук на всички заръки от високото място, русинът бе допуснал в думите си съчувствие, бегло обещание. Защото — от друга страна — Иван наистина бе чул само онова, което му се искаше да чуе: съчувственото обещание.

Защото между двама души, седнали през една нощ всред размирието на приказка, надделяваше неминуемо нещо повече или по-малко от хладния разум: родената из страданието човещина. То беше от времето — самото време бе твърде горещо, за да остави място за хлад.

IV

На другата заран Иван се навдигна, едва проспал час или два. Застяга се мълчаливо за път, сякаш се боеше, че някой ще го чуе.

В дългия кожен кемер, останал навярно още от дядото Замбин, Иван напъха жълтиците си — всичко, което имаше на ръка; кемерът заприлича на смок — тъмен и лъскав. Само тежеше, както не тежи никоя змия — чисто злато. Превърза го почти на голо върху кръста си, намота отгоре пояса, а над него пристегна широк колан с калъфи за пищовите, за ножа и дивита. Другото — дрехи — взе от слугите. Не смееше да потегли, пременен като търговец, щяха да го пречукат на първия кръстопът. Така, с вехта аба, конопена риза и калпак от овча кожа, Иван приличаше на всеки селяк, хайдутин или кърджалия из султанската земя. Поне си мислеше, че им прилича.

Докато слугите оседлаваха коня му, Иван ровеше из старата ракла, търсеше нещо скрито. Най-сетне го намери: кожена кутийка. Откопча я. Върху тъмно кадифе, поохлузено от годините, лъсна златен кръст с рисунки от пъстра глеч. Тоя кръст бе носил винаги на път баща му, казваше, че му бил пък от неговия баща — всички Замбиновци виждали добро от тоя кръст. Иван не бе го взимал със себе си в никое от своите дълги странствувания. Защо сега го потърси? Може би се надяваше, че семейната муска ще запази и последния Замбин в трудния му път, или просто искаше да отнесе от къщи някакъв спомен.

Държеше кръста в ръка, унесен във всичко онова, което той му напомняше: дълъг керван натоварени коне, на чието чело яхаше дядото Замбин, едър, с лице на забогатял калфа, какъвто си беше. Виждаше как дядо му спира ата пред вратнята, но не слиза от седло, преди из къщи да наизлязат жена, синове, снахи и дечурлига; докато не запълнят улицата с радостта си. Чак тогава старият тежко се изтрисаше, подлагаше ръка за целувка, а челядта се превървяваше да посрещне своя господар.

Спомняше си я, дядовата му ръка. Неимоверно голяма и корава (като дете, кога се надигаше на пръсти, за да я целуне, мислеше си, че такава ръка има навярно господ бог; нищо не би му струвало да крепи и подрежда света с нея). Сега, потънал в спомените си, Иван пак си викаше, че дядовата му ръка е изразявала нещо велико: живота на много такива, разбогатели с нечовешки труд калфи, които умееха да постигат и да опазят постигнатото.

Спомняше си — застинал със златния кръст между пръсти — и как се връщаше от път баща му, Атанасий Замбин. Той не продаваше салтанат, принизен, дето дължи мястото си в света не на своя труд и своя дързост. Атанасий гледаше да не го посрещат много, скачаше от коня още на кьошето и крачеше до портата със сякаш пияни от дългата езда нозе. Ако някой го заговореше, преди да си е влязъл, баща му започваше дълги приказки и разсеяно потупваше децата си, които подскачаха и се блъскаха наоколо му.

Ето, тия раздели, пътища и завръщане бе съпроводил златният кръст, който сега лежеше върху дланта на сина и внука, за да придружи последния Замбин в един нов път, дето с нищо не приличаше на досегашните.

— Ама ти за къде си се стегнал? — стресна го Атанас.

— Тръгвам — отговори кратко той.

И така започна разговорът, който свърши чак по обяд.

Иван трябваше да повтори вече гласно снощния си размисъл, своето решение. Под трезвата светлина на деня, пред трезвите очи на тетевенския търговец стори му се, че намеренията му изглеждат налудничави, та Атанас ще вземе да го разубеждава. Но Атанас вдигна очи — добри, умни, каквито имат най-често овчарските кучета — и рече:

— Прав си. Ще дойда с тебе.

Затуй не тръгнаха още същия ден. Атанас трябваше първо да оправи своите: заръча им триста заръки, написа писма до бабалъка и брата си в Тетевен, изкара двудневна разправия с булката, която беше си втълпила, че на мъжа ѝ е мръднало — може ли човек с ума си да зареже челяд и да юрне подир Михаля!

Иван щеше да си спомня последните дни във Враца с умиление и насмешка. Неведнъж Замбин почваше да се колебае в своето незапочнато дело, случеше ли се да го чуе претворено през устата на Атанасовица; много пъти му се дощяваше да забие сам по пътищата, видеше ли как Атанасовите момчета кретат подир баща си като жалки, още неотбити палета, които предусещат, че ще осиротеят. И още толкова пъти Иван разбираше що за човек е Атанас: прост, темел, предан и решителен. От тия, дето не се отмятат.

Самата раздяла Иван предпочиташе да забрави. Години вече таеше горчивината, че е сам, та — когато се прибира от път или от града — къщата на Кемера го посреща с тъмни прозорци. Нали във Враца по-първите моми не бяха кой знае колко, разграбиха се, докато Иван обикаляше Молдовата или Немско. А да се събере с каква да е жена не му даваше сърце. (Това пък е опаката страна на многото ум — започваш да сееш на корена ряпа.)

Впрочем на Иван Замбин горчеше ергенската самота. Но в деня на раздялата, когато около Атанас се запритискаха малките с изплашени очи, когато Атанасовица се разрида върху гърдите на мъжа си тъй отчаяно, сякаш изнасяха мъртвец, Иван си рече: „Добре че съм сам! Дали бих тръгнал, ако подире ми ревяха жена и деца?“

До Дунава опряха нечакано лесно. Наистина, не смееха да замръкнат в села; държеха все къра, защото междуселските пътища гъмжеха от бежанци.

Из Подунавето бяха срещали и залутани дружини от по десетина човека — дружини на Пазвантоглу или срещу Пазвантоглу, хайдути, бегълци от войската; с една дума — харамии от всякакъв вид. Изглеждаха страшно (от какъвто вид и да бяха). „Превърнати в зверове хора!“ — бе мислил Иван; намираше, че това е най-жестоката рана, нанесена от размирието на българската земя. Но чак когато взеха да застигат бежанци, разбра, че имало и по-жестока.

У харамиите въпреки всичко личеше съпротивата срещу нещо, борбата. От харамията след година или десетилетие (щом отминеше въртопът) пак би излязъл орач, терзия, баща. Понеже той оставаше върху земята си, та речеше ли да се върне към човешки живот, трябваше само да спре и забрави. А бежанецът?

Бежанецът бе чиста загуба за българската земя: един човек по-малко днес, пет-шест човека по-малко след едно поколение, трийсетина — след половин век.

Върху пепелищата на размирието щяха пак да изникнат къщя. Между тия нови къщя щяха да зеят обрасли кръгове — местата на бежански дворове. Другаде пък, из читавите села, по някой дом бавно щеше да заумира. Отначало болестта му ще е почти невидима, само стъклата на прозорците ще помътнеят; по-късно ветровете ще изтръгнат някое черчеве, ще отпънат вратата и през зимните нощи ще се чува надалеко как парясаната къща жално проплаква с пантите си; после пролетните бури ще съборят комина ѝ, та върху него не ще могат се завърна щъркелите от лани и по-лани; пролетните бури ще разместят керемидите ѝ, а летните дъждове ще просмучат надолу-надолу по окъртените стени, ще я подлеят до самия темел. И тази бавна смърт на къщата всред безредно избуяли цветя и фиданки ще бъде по-страшна от кърджалийски палеж — от бързото убийство на един човешки дом.

Иван Замбин се сепна пред едно видение: счини му се, че вижда самотна, изоставена тяхната къща на Кемера. „Глупости! Та нали аз не съм бежанец, ще се върна догодина, а в това време слугите ще са се грижили за всичко, все едно че съм там“ — отпъди той призрака на разрухата. „Догодина ли? — натрапваше се призракът. — Кой може да се надява на завръщане през смутното време? Истината е, че си отиваш, че оставяш земята си; всичко друго ще бъде случайност.“

До Дунава нашите стигнаха отделно от потока изселници. В него се вляха едва при Русчук. Питаха и разпитваха, докато разберат, че бежанците се събрали извън града, към гробищата. Уж Тръстениклията позволявал на някои да преминат отвъд. Ама кому, ама защо — русчуклии не знаеха.

А ето какво имаше при гробищата:

На високия бряг беше се събрала тълпа от три-четиристотин души, всякакъв народ. Жените и старците седяха по-настрана, а мъжете стояха прави, нагъсто, сякаш нещо се разправяха.

Иван с надежда хвърли поглед към реката — дали не ще съзре тъмните петна на много каици. Но каици нямаше. Затуй пък из купчината мъже се отдели един турчин — едър, висок, средна младост. Голяма чалма, дълго до под коленете обшито джубе, меки ботуши — всичко показваше, че не е прост сеймен или аянски гавазин.

Щом тури крак на стремето, тълпата бежанци сякаш се пробуди; запрепъва се да догони големеца. Атанас и Иван не знаеха, че този е Мустафа Байрактар — кехая на русчушкия аянин.

— Аман, Мустафа ага!… Отнеси молбата ни на Тръстениклията… Само тебе ще чуе Тръстеникли, Мустафа ага!… Имай милост към децата ни!… — викаха от всички страни бежанците, а кръгът им обхващаше все по-плътно конника.

Този, когото нарекоха Мустафа ага, само вдигна ръка и патърдията стихна.

— Чакайте! — рече невисоко той, с онази сдържана строгост, която отличава истинските началници, призваните. — Какво има да говорим повече? Вече ви казах: никой не ще премине отвъд!

— Мустафа ага, чуй ни!… Мустафа ага!… — пак приплака тълпата с десетки отпаднали гласове.

— Чух! — все тъй спокойно я прекъсна кехаята. — Ако щете, ще ви отговоря още веднъж: сами не знаете на какво отивате. И аз като вас съм тукашен, познавам Румелия и Влашко. Кой ще рече, че не милея за раята; току-тъй ли едно Русчушко от цялото Подунаве остана мирно?

— Ние не сме из Русчушко, Мустафа ага, силица не ни остана от хаирсъзи и войска… Гола душа спасяваме, Мустафа ага… Молим те, склони аяна!

— На какво да го склоня? — необичайно търпеливо като за турски големец обясняваше Байрактар. — Да му кажа, че раята от Подунавето иска да остави земята си, за да аргатува по влашките мошии. Ами че тамошната рая бяга насам, знаете ли?

— Мустафа ага, ангария да е, троен десятък да е — само зулум да няма!…

— А как да няма зулум, питам ви? — по-рязко прекъсна жалбите им Байрактар. — Половината рая от Подунавето слуша Пазвантоглу, воюва срещу Селим хан; горите са пълни с бунтовници: градовете не щат да чуят за Портата. Едничко Тръстеникли държи за султана и ето: Русчушко е мирно. Ако сте мъже на място, ще се разотидете по селата си. А утре, когато Тръстеникли засъбира войска, първи ще се притечете! Само така ще свършим размирието: като довършим душманите на Селим хан.

Тълпата сякаш се дръпна. Уж хората си стояха на място, а Мустафа Байрактар като че ли остана сам. Секнаха жалбите за помощ и съчувствие — бежанците бяха проумели, че напусто се надяват. От години вече някой все ги призоваваше насам и нататък — при Пазвантоглу, срещу Пазвантоглу, подир този главатар или онзи аян. Но от много време никой не помнеше да е било произнасяно като призив името на Селим хан. Дори май бяха забравили, че той е законен господар над тази земя. Сега няколкостотин чифта очи разглеждаха с недоумение кехаята, мереха му ума.

Премериха го бързо: „Или е изпращял, или ни взима за шантави.“ И Мустафа Байрактар (единственият първенец отсам Дунава, който искрено вярваше онова, което говореше; който винаги говореше онова, в което вярваше) престана да съществува за тях.

Няколкостотин лица се затвориха; тълпата не отрони повече ни дума. Сякаш нетърпеливо чакаха да се махне Байрактар, за да си потърсят цера.

Но Мустафа Байрактар ненапразно заяви, че познава Подунавето и раята му; той долови, че не я е отместил на йота в намеренията ѝ.

— Ако до половин саат не очистите брега с добро — подвикна той вече в раван, — ще ви разгонят сеймените!

И отпраши.

А по брега настъпи суматоха; необичайно тиха бе тя, но Замбин си знаеше, че ако някой сега се изпречи пред тълпата, би го стъпкала с нозе: такава злоба лъхаше от жените, стягаше челюстите на мъжете.

Какво наистина искаха от тях? Кой бе този, дето им напомняше, че оставяли земята си — своята земя, — след като столетия бе им повтарял, че тя не е тяхна, а негова? Кой смееше да ги укорява, дето са готови да я разменят срещу някоя мошия под Букурещ — та не бяха ли те и тук само роби върху чужда земя?

През целия път след Оряховците Иван Замбин беше си мислил, че за България няма по-несправедливо наказание от бежанските кервани; в себе си бе обвинявал всеки един от тия бащи, загрижени за живота на своите деца и нехаен към бъдещето на целия български род. А сега не намираше право да ги вини — дали и той се почувствува вече част от бежанския поток?

— Върви! — обърна се към Атанаса. — Да вървим подире им! Където те — там и ние.

На следната заран влязоха в Свищов заедно с бежанците. Малко потрябва, за да разберат, че тук е същото.

А може и по-лошо, защото свищовските сеймени биеха.

С писък тълпата отново се отдръпна навътре в сушата; някои викаха, че им било за пети или шести път — сеймени вардели всяка дунавска скеля. Спряха за отдих чак в една мършава горичка. Тъкмо тогаз към дъбравата приближи някакъв човек, тукашен, види се. Той идеше плахо, после изведнъж забърза и се совна между дърветата.

— Дойдох да ви обадя… — рече. — Не замръквайте тук!

— Че защо? — попита го някой.

— Преди два дни насам замръкнаха други като вас, от Добруджата. После чухме: сеймените ги нападнали през нощта, че бой, че олелия, докато ги съблекли и натирили.

— Мамицата им! — глухо процедиха неколцина.

— Докога, божичко, докога? — проплака една немлада, дебела жена до Иван Замбин. — Докога ще прибягваме от скеля на скеля, ще ни гонят като прокажени?

Гласът ѝ се скъса и тя зарида, прихлупила, сякаш квачка, децата си. Изпод кръглите ѝ мишници Иван виждаше очите на малките: тъй надничат из дупка лисичета, кога ловец палне суха трева пред входа ѝ.

— Докога! — кресна ѝ висок, почернял мъж, навярно нейният стопанин. — Не ще мирясат, докато не измрем до крак, няма да се насити на зулум мръсната им вяра!

Стадото хора в горичката не потегляше наникъде, просто изливаше безсилието си във викове и попържни. Непознатият, който бе дошъл да предупреди, стоеше объркан, сякаш виновен, посред хорската мъка. Иван пристъпи към него.

— Накъде сега, а? — извика почти в ухото му.

Непознатият бе чакал този въпрос:

— Ще свиете още навътре, татък е все гора. Ще вървите два-три саата и ще обърнете пак към брега, към големия ракитак. Насреща е Беленският остров.

— Е, и какво? Да не преджапаме Дунава?

— Не бе. Там понякога идели каикчии, казват. Наоколо няма жива душа, та им държи. Там по̀ можете мина.

— Ами ако не дойдат?

— Ще дойдат. Аз ще ги уговоря.

Човекът погледна Ивана направо, сякаш искаше да го убеди, че не лъже.

— Ей, чуйте! — обърна се Иван към бежанците.

Гюрултията утихна; май хората бяха се надали тъкмо на това: някой да поеме поводите им.

А Замбин изпита страх: какъв беше той, за да се намесва в чужда съдба! Но нямаше избор: тълпата се запритиска около му, търсеше помощ. Иван събра цялата си смелост, заговори:

— Земляци, тоя човек е прав: ще отидем срещу Беленския остров и там ще чакаме каикчиите. Нека съберем сега по някой грош. Този свищовлия ще ни глави каикчии. Останалите пари ще получат, ако ни прекарат.

— Аз… — едва започна непознатият, но Замбин не го остави да продължи.

— Знам, че ти е присърце нашата беда, ще го сториш за права бога. Зер, всеки трябва да помогне на братята си, иначе къде му отива краят?

Непознатият преглътна, този път с облекчение; радваше се, че не изказа каквото бе смятал да каже. Срамно щеше да е, наистина.

— Добре де — обади се из смълчаната тълпа глас. — Ами ако…

Иван сега не остави пък него да продължи.

— Ако не намери каикчии, ще ни върне грошовете, не ще присвои чужда мъка я? Ама ще намери!

Без да ги подканят, бежанците забъркаха в пояси и дисаги, заприиждаха към Замбин.

— Ха дано!… Тоя път белким стане… То и на нашата мъка дано се види свършекът… — говореха, вече без ожесточение, докато пускаха в Ивановата шепа парите и го гледаха като деца, дето току-що са престанали да реват.

Иван изброи грошовете; бяха стотина.

— Много са! — отсече свищовлията. — Ако изтърся някому сто гроша, не го чакайте на Белене, и те ще са му доста. Трийсет дайте!

— Ето ти трийсет — отброи Иван и ги подаде на непознатия. Онзи грижливо увърза парите в поша си.

— Пусула да ви дам, а?

— Ами… Бягай бе!… Пусула ще дава!… — заобаждаха се бежанците.

А Иван видя как между мършавите дъбове се промъква и отпуска нещо голямо, топло — доверието между човеците.

— Хайде, поемай! — нареди Иван на непознатия.

Чак сега се сети, че още не знае името му. А да попита не идеше; човекът би помислил, че не му вярват. Така си и отмина той, без име, без белег. Един човек, който щеше да помогне на хората.

Изпроводиха го мълчаливо, сякаш довършваха някакво тайнство. Първи прекъсна мълчанието Иван:

— Щом трябва да бъдем в ракитака вдругиден вечер, нека тръгваме!

Ето, така стана тя. Така Иван Замбин, който не умееше да разпореди собствените си слуги, за някакъв час се превърна в признат управник на триста души бежанци.

Подир две денонощия, късно вечер, същите бежанци дочакаха каикчии срещу Беленския остров.

Дунавът изглеждаше още по-бял на месечина — така, с мътен блясък, свети бисерът. Върху тая мътна светлина черно се изрязваха каиците — цели три.

— Насам! Ето ни! — викна към водите Иван.

Трите чифта весла заработиха усърдно.

Загледан към острова, Замбин долови зад гърба си многокрак пристъп; тълпата беше се сурнала подире му. За миг той си представи какво ще стане: със същата стръв, с която крушенци се блъскат — готови да се изядат един друг, но да докопат дъска и спасят живота си, — щяха да накачулят каика бежанците.

— Стой! — обърна се Иван към тъмната стена, издигнала сякаш брега с един човешки бой. — Никой да не шава!

Тръстичището затихна, та по-нататъшните наредби на Иван се чуваха и без крясък:

— На една страна — жените, болните и децата! Тях ще товарим първо. На друга страна — мъжете! Ние ще останем накрая. Във всеки каик ще се качват по петнайсет, не повече!

Застанал ребром към брега, над колени във водата, Замбин броеше жени и деца. Щом кажеше „петнайсет!“, отпращаше каика, а върволицата чакаше, стаила дъх.

Най-напрегнато туй чакане се стори на Иван първия път, докато иззад острова изплуваха трите тъмни петна и се врязаха в тръстичището. И отново, и отново до петдесетина души напускаха турския бряг. Отново джапаха из тинята много нозе, поплискваше кротко Дунавът, разменяха се къси думи за някой вързоп или пеленаче, стенеше схваната бабичка, мъркаха заспали деца.

Май виделееше вече: бисерният блясък на Дунава стана стъклен. Иван се огледа със страх — ще смогнат ли до съмнало? И не повярва на очите си: между тръстиките стояха едва трийсетина човека, едри, навярно най-яките, дето по три пъти бяха отстъпили мястото си на някой хилав. В зазоряването те му заприличаха на биволи, нагазили вода — силни и търпеливи добичета.

— Свършихме, а? — обади се измежду им Атанас.

— Да, свършихме…

А не беше се надявал да изведе докрай тридневните си усилия.

Каиците пак идеха към брега.

— Хайде, челеби! — бодро, като че не е гребал кръгла нощ, подвикна един лодкар. — Качвай се и ти. Санким, крака не ти останаха, прогизна във водата. Да вземеш хубаво да се запариш след туй, че човек се схваща от студа, втриса го.

Вярно. Замбин чак сега усети, дето цял се е вдървил, просмукан до кости от мокрия мраз. Опита се да прекрачи, но не успя. Махна на мъжете от ракитака:

— Скачайте вие! Аз — подир…

Напълниха едва двата каика.

Иван вече стърчеше съвсем сам до брега; дори Атанас се качи. Знаеше, че чакат него, но се бавеше. Иван се уплаши. Не както досега — от Тръстеникли и сеймените му, от среща с хаирсъзи, — а от нещо неопределено и затуй по-страшно. Плашеше го мигът, в който ще откъсне нозе от крайбрежната тиня; когато няма да усеща под себе си земя, а само размерното, безстрастно люлеене на водите — като изкоренено дърво.

Дърво без корен… В това щеше да се превърне от утре Иван Замбин, син и внук на врачански първенци. Ще бъде един от ония странници, които се хвалят, че били издънки на знатно коляно, но злата съдба ги запратила по чужбина. А хората ще го гледат с насмешка и съжаление, ще го взимат за предрешен, хитър просяк и ще се стараят да нямат вземане-даване с него…

— Да ти помогнем ли, челеби? — обади се каикчията.

Прекрачи с усилие. Облегна ръце о ръба на каика, притисна корем о коравото му туловище и се преметна вътре. Мъжете му сториха място — много по-широко, отколкото трябваше — и Замбин най-сетне се отпусна.

Каикчията заразправя някаква лакърдия, която трябваше да развесели всички. Повечето мъже сухо се засмяха, други съвсем не се обадиха, та веселите думи на турчина зазвучаха досущ неуместно.

„Какво мислят сега те?“ — попита се Замбин. Дали съзнават, че от днес нататък не ще бъдат вече онова, което са били цели трийсет или петдесет години? Та преселничеството е съвсем нов живот… Или смърт?…

От умората, поради тежки мисли, Иван Замбин видя двете черни петна върху гладката кожа на Дунава като рани. Много, безброй рани покриваха българската земя: пусти села, тълпи бежанци, подивели лозя, зарасли угари.

„Господи, има ли по света нещо тъй неимоверно изстрадало и преживяло, нещо толкова жилаво като нашата земя, моята?“

Помисли го с болка, от която човек може да се срине, ако веднага не я замести с вяра:

„Щом една земя е понесла всичко това и пак е земя (с градове, крепости и села, с църкви, хармани, добитък), питомна, жива земя, кое тогава ще я довърши? Няма такова, не ще има!“

Мек удар о каика. Бяха спрели до бряг. Отвъдния. Чужбина.

Мъжете вече скачаха на влашка земя, а Иван още се бавеше. Щеше му се да се навдигне цял, на пръсти, дано над утринните води зърне още веднъж България.

Във виделото различи ракитака: над него кръжеха птици, ниско се стелеха облаци. Българската земя примирено бе изпроводила бежанците.

Много по-нагоре по Дунава утрото застигна други трима.

На носа на малката лодка седеше стар турчин. Сух, възжълт, побелял съвсем. А очите му — подвижни, насмешливи и умни — не отговаряха на това съсухрено лице на постник. Старецът се озърташе, сякаш още сплашен от близостта на българския бряг; недалеко подпираха ниското есенно небе кулите на Видин.

Втори в лодката беше самият каикчия. Гяурин човек, дрипав. Ако и немлад, той гребеше, та пот се стичаше на вадички по мърлявия му тил, а мократа му риза изпускаше пара.

Третият и последен пътник беше, речи го, млад. Турчин и той. Изпод феса поглеждаха пъстри, малко раздалечени очи; сукнената салтамарка, новите чешири и емении го правеха да прилича на годеник.

Целият товар на пътниците бе събран в едни мешинени дисаги, два вързопа и голям сандък.

Щом отминаха острова, където Пазвантоглу не държеше войска след победата си над капудан-паша, пътниците свиха зад него — той ги криеше от очите на видинската стража. За разлика от всички, които търсеха спасение отвъд, тия трима не се отправиха към върбалаците по влашкия бряг. Плуваха право за Калафат. Оттук градът изглеждаше потънал във водите, подал над тях само покривите и камбанарията си.

Старият турчин не се обърна назад, като да бе задгърбил нещо омразно. Той се взираше в насрещния град, изпълнен с момчешко любопитство, прехласнат.

— Дядо владика — обади се по едно време каикчията, — ама ти право на скелята ли викаш да спрем?

Старият кимна: „Да.“

— Право — потвърди младият, и той на български. — Ако спрем нагоре или надолу, може да налетим на беля. Пък тъй е по закон: имаме си берати за търговия във Влашко с печата на Пазвантоглу, всичко е наред. Вървим си из пътя, ще рече.

— Ами че ти и берат ли си измайсторил бе, дядо владика? — с възхищение рече каикчията. — Виж какво е да си учен човек, ей! Пък ние за най-простата тапия ще позлатим ръцете на тоя и оня с бакшиши…

— То и ние без бакшиш не ще поминем — успокои го младият. — Каква стърга ще е от Калафат до Букурещ. Пристигнем ли в Букурещ с една гола душа, ама читава, и на това ще викаме: сполай, боже!

— Никаква гола душа! — отряза старият, без да отвръща поглед от калафатската скеля, където се разхождаха поне половин бюлюк сеймени. — Ако не откараме до Букурещ книгите, не ще ми бъде простено. Туй е моето оправдание.

— Пред кого ще се оправдаваш, отче Софроние? — възрази младият. — От твоя венец по-трънлив и не зная…

— Венец… Чий по-трънлив и чий по-малко… Това не ще отсъдим ние с тебе. Правдата е, че аз бягам от мъченичество, убоях се, уморих се вече. А се оправдавам пред бога, пред паството и пред съвестта си — нели всеки слаб човек търси оправдание? Моето е книгата.

„Убоял си се — мислеше с нежност Добри, — уморил си се… Та тебе и светец да те направят, и то ще бъде малко.“

— Сто-ой! Дай си пусулата!

Бяха стигнали калафатската скеля.

V

Макар и Димитровден, на юг есента се задържа до късно; слънцето все още хвърляше хладна светлина върху ивиците, отстъпени му от дългите сенки. В двора на тази някога чорбаджийска къща сянката заливаше лехите до зида, но най-плътно тежеше покрай самата къща; широките стрехи я задържаха кръгъл ден, затова беше студена, влажна.

На чардака човек усещаше не студ, а прохлада. Главатарят седеше в единия край на тоя чардак, опънал нозе.

Добре, че ония първи хиляда мъже, които напуснаха дружината на Бузлуджа преди три години, отдавна вече си гледаха работата, та бяха забравили какво бе значил в живота им големият главатар. Иначе (ако някой от тях би навестил Казанлък през есента на осемстотин и четвъртата година и би потърсил Кара Фейзи) имаше да се чуди — не приличаха на себе си ни главатарят, ни дружината му.

Никой от онези хилядо мъже например не бе запомнил Кара Фейзи така: изтегнат върху чардака на някакъв човешки дом, да посреща и отпраща дните, седмиците. Като майстор, пуснал чираците си на работа, главатарят се сещаше, че с нещо участвува в нея едва когато те му донесоха чистата печалба. Всичко останало — стотиците трудности и тънкости на занаята — вече не го засягаха, отегчаваха го. Припомняха му нежелано едно друго време: годините, през които бе живял като обсебен.

Нерядко в бой бе виждал как някой, ранен смъртно, крачи с вече изстиващи нозе, само и само да нанесе удара, за който е замахнал, преди да го ранят — това е да бъдеш обсебен. И щом нанесеш удара, сриваш се, сякаш подкосен.

Подкосен се чувствуваше от три години големият главатар.

Той взе да се застоява тук и там, почна да търпи стряха над главата си. Правеше го не защото с това се връщаше към мирния живот — за разлика от мнозина, понесени от въртопа, Кара Фейзи никога не бе познал такъв живот, та не можеше и да се върне към него. Цял, от глава до пети и навътре — до дъното на душата си, — Кара Фейзи бе рожба на размирното време… И сега, когато то улягаше бавно, този нов ред на нещата, това непознато спокойствие оставяха у главатаря бездънна пустота.

Той нямаше с какво да я запълни, къде да се дене, за кое да се залови и задържи.

Дружината, защо не за дружината? Но повече от всеки Кара Фейзи знаеше, че двете хиляди мъже (толкова останаха) могат и без него. Днес — мислеше си често той — те го търпяха и слушаха не от нужда, а от почит.

През последните седмици в Казанлък почти не ги виждаше. Досещаше се, че първо са обрали града от керемидите, та до зимниците, всичко. После дружината ще да е поела на бюлюци из селата и навярно ще се е връщала натоварена, щом още не му поиска да я прехвърли другаде. А главатарят през тия усилни за мъжете му седмици седеше (най-често на чардака) и пушеше, изтегнал нозе. Отстрани изглеждаше, че преживява спомените си — нали рядко ще се намери живот, пълен като неговия; навярно богати са и спомените на такъв човек. Но Кара Фейзи си спомняше само понякога. През останалите часове той мислеше разсеяно върху своята борба, победи и поражение, върху годините, които идеха. Кара Фейзи се мъчеше да затисне с нещо онази огромна пустота, която оставяше в битието му краят на размирното време.

— Пусни ме бе! Пусни ме, ти викам!

Гласът, уж непознат, стресна главатаря посред привичната му вече разсеяност.

Една зимна вечер преди петнайсет години. Наблизо някъде, в Крън. Така бе извикала на стражите онази едничка жена, която сама дойде да му се даде, подмамена от славата му, от всичко, дето означаваше по него време името Кара Фейзи… Напусто бе чакал да я срещне пак — нали тя обеща сама да го подири, когато из Румелия тръгне вестта, че големият главатар се е уморил.

А сигурен ли беше, че такава вест вече върви из Румелия? Не се ли стараеше — с цялото си разбойнишко майсторство — да не стигне истината за Кара Фейзи до работните хора? Как искаше тогава да дойде онази жена: защо очакваше състрадание и близост, щом се боеше да покаже, че са му нужни?

— Хайде, върви си в пътя! — хем лениво, хем с неизменната катилска жилка отговори стражът. — Какво ще търсиш Кара Фейзи, намери някой бюлюкбашия, той ще те оправи.

— Главатарят ми трябва, не разни бюлюкбашии — настояваше непознатият глас.

Дали на жена, или на момче?

„Тя е!“

Главатарят рипна, опря се на перилата и наостри уши. Разбра, че ѝ се е надявал повече, отколкото си признаваше. Че само тя (човекът, който бе го приближил без страх и алчност, който беше дал, без да вземе, едничкият човек, който го спря с човещината си) би могла да запълни пустотата, оставена у Кара Фейзи от края на размирието.

— Ха, друга манджа не ядеш! Само Кара Фейзи, а? И защо тъй?

— Само Кара Фейзи — упорито настояваше гласът. — Него трябва да видя, борчлия ми е!

— Бре!

— О-хо-хо-хо!… — едновременно се изсмяха двамата гавази.

Види се, дори мисълта, че Кара Фейзи може някому да е борчлия, ги караше да се превиват от смях.

— Не смейте се! — прекъсна го дръзко непознатият глас. — Да ви не излезе солено!

Преди Кара Фейзи да се окопити, портата се открехна, през нея на пресекулки (гавазите, изглежда, го дърпаха) се подаде едно момче. Отпърво се видяха краката му, обути в стари, твърде големи за него чизми; по-сетне — задникът (понеже напредваше заднишката), облечен в сини шалвари, ама и те избелели, вехти; и най-сетне цъфна цялото. Изскубна се из ръцете на стражата рязко, а главатарят го разгледа с един поглед, както си умееше.

На ръст непознатото беше невисоко, ама набито, та човек трудно би определил възрастта му — изглеждаше и недорасло, и някак състарено. Ала надали имаше двайсет, на горната му устна тъмнееше още мъх. Лицето на туй момче се видя на главатаря като че нестройно — така в него не се връзваше едно с друго.

Най-чуждо върху момчешкото лице стояха очите — едри, светлокафяви, едва-едва тъжни. А останалото (тесните устни, прекалено тежката челюст, прилепналите уши, твърдо очертаните, гъсти и събрани над носа вежди, полегатото, тясно чело) издаваше жестока студенина, свирепост, необичайни за още незавършен мъж.

Непознатото бе нахлузило върху ризата си тежка аба, много голяма за него. В ръката носеше торба. И толкоз.

Вмъкна ли се в двора, то спря. Личеше си как още тежко диша от боричкането с двамата яки гавази, а може би и от страх. Пъхтеше то и стоеше, сякаш никога не ще помръдне, заковало поглед в главатаря.

Веднага след него в двора се сурнаха и стражите, но не посегнаха. Тук, пред очите на Кара Фейзи, можеше да се разпорежда само той.

Затуй, дето преди малко главатарят бе очаквал да види другиго — жената, — му се стори, че непознатото с нещо я напомня. Можеше ли да има прилика между нейното лице — спокойно, топло, тъжно, а все пак ведро — и това затворено, студено-свирепо лице на мъж, който още не е израсъл, а вече е успял да озверее?

— Оставете го! — заповяда главатарят.

Двамата се измъкнаха.

— Ела насам! — подвикна му грубо.

То идеше към чардака, като влачеше предизвикателно нозе в тежките, вехти чизми. Главатарят за малко не се изсмя — всичкото беше смешно. Туй, дето се дебнеха като за двубой с някакво вчерашно сополиво; туй, че вчерашното бе надянало чизми не за боя си, не за своя бой аба, а се държеше едва ли не важно, с онова непознало изпитания достойнство, което децата губят при първия шамар.

Главатарят пак се отпусна върху китеното; запали угасналия си чибук. Толкова му трябваше, за да заизглежда отново далечен, страшен.

Непознатото изкачи чардака, като все тътреше нозе. След малко — Кара Фейзи се криеше зад синкавата завеса на дима — то застана пред него. Първата му работа беше да хвърли торбето на миндера; искаше да каже, че разговорът им не ще бъде кратък.

Почака да го поканят, но понеже главатарят си мълчеше, само седна до него.

Беше се надявало, види се, Кара Фейзи да го сиктирдоса за дързостта му, защото мълчанието като че го сбърка. Беше си показало бабаитлъка и не знаеше какво повече.

— Е? — пусна по някое време Кара Фейзи вече обичайния си въпрос.

Студеното безразлично запитване, срещу което всички отговори изглеждат никакви.

— Е? — като че отрази въпроса му момчето.

В миг главатарят забеляза, че туй насреща, сополивото, сякаш му подражава, бързо и схватливо се превръща във втори, много по-опростен, та дори смешен Кара Фейзи.

Разбира се, можеше да му светне един и то да не се съсвести до довечера или да го срита като пале из стълбите надолу. Но главатарят се забавляваше, отдавна вече в живота му не бе имало нещо, освен огромната, досадна пустота. Кара Фейзи остави момчето под тежестта на своето мълчание, остави го да втаса и превтаса.

Това не стана толкова скоро, колкото бе очаквал. Момчето си траеше, но личеше как обмисля думите си в предстоящия разговор. Дявол знае какви трябваше да бъдат тия думи, та по лицето му пробягваше ту озлобена обида, ту студен гняв, ту болка. Ама и болката му беше немомчешка като цялото него — в нея имаше стръв.

Такова четеше със скритите си, къси погледи главатарят у момчето; четеше го чрез онова познание, което придобиват хората, работили дълги години с отчаянието, яростта и озлоблението на човека. Докато стигна до съвсем внезапно заключение:

Да, този още полумъж насреща не можеше да бъде друго — трябва да бе детето, осиновено от него преди раждането си. Синът на оная жена…

Навярно бе изгледал непознатото с нови очи (търсеше да налучка възрастта му, пресмяташе наум), защото крива насмешка се плъзна по момчешкото лице.

— Сети ли се? — отговори непознатото.

— Сетих се — отговори грубо той.

Още от първите му думи долови, че предстои не разговор, а схватка.

— Сетих се. И какво от това?

Наистина: какво? Нима го обвързваше думата, дадена през една странна вечер, през един-единствен топъл час? Та нали този син не беше негов, кой би могъл да му го натрапи?

— Това, че нямаше да ме има, ако не си бил ти.

— Е, и? — повтори той, за да спечели време.

Момчето беше изговорило една истина. Тежка, почти обвинение.

— Дето мене ме има по твоя воля — обясни то студено.

Сякаш искаше да разсее всяко съмнение, че се мисли за кръвен син на главатаря; сякаш искаше да подчертае, че правата му са по-големи от правото на кръвния син.

— А какво? Трябваше да оставя да те удавят, както толкова деца, що са се пръкнали от насилие, а?

— Трябвало е! — отговори онова, без да му мигне.

И втренчи в главатаря очи. Те вече не напомняха очите на жената. Бяха някак голи, видели твърде много, за да различават грозното.

„Ама де! — мислеше си главатарят. — Мигар има и такова: да си сърдит, че не са те убили нероден? Та нали всеки (дори аз, дето обърнах наопаки живота на цяла земя), дори аз исках само да го изменя. И не ми е минало през ум да отричам, че трябва да се живее.“

— А… какво стана с нея? — попита той неусетно.

Като че коравата студенина насреща му още повече засили копнежа по онзи единствен час.

— Коя? — правеше се, че не разбира, момчето.

— Майка ти, коя!

— Майка ми!

Трябваше да се очаква, че и за нея ще проговори със злобата, която напираше от всичките му думи. Процеди го през зъби. И нищо повече.

— Къде е майка ти, какво стана с нея?

Това беше мястото, където трябваше вече да го шамароса: някой отминаваше без отговор въпросите на Кара Фейзи! Но главатарят продължи да чака, схванал, че момчето е от ония, дето можеш да сплуеш от бой, без да отворят уста, щом не щат.

— Умря майка ми. През чумавото.

— Във Филибе ли я зарови?

— Тц. В Димотика. Не аз, комшиите.

— А ти къде беше по това време?

— Из къра. Бягахме от чумата.

— Ами тя защо не бега?

— Късно беше. Не слушаше да не обикаля чумавите. Колко пъти съм и викал да ги зареже — учудващо подробно заговори то. — А тя, заран-вечер — при тях. Вода им носеше, наглеждаше ги. Докато се тръшна.

Главатарят замълча.

Да, така е било: тя не се е жалила, търсила е смъртта си. Какво ли ѝ е останало? Гибелта на къщата и близките ѝ; раздялата с главатаря след две къси нощи; лутането от град на град с това чуждо, омразно дете… Най-вече то — детето. Не е понесла.

А то през туй време е уловило къра, за да опази жалкия си живот, дано някак не се затрие тоя бисер. Катилът му с катил!

Усети как го напада гняв — тъй отдавна не беше се ядосвал истински, та почти му се зарадва. Изправи се с един тласък, както някога.

„На такова и тояга е малко!“

Искрицата човещина, която бе потъмняла у него преди дълги години — от смъртта на Вели, речи го, — отново просветваше. А той (навярно дето напоследък се плашеше най-вече от огромната пустота) сам почна да раздухва тая искрица.

„Как може жив човек да зареже майка си чумава, да не ѝ затвори очите? Та кого имаше тя? Него. Заради една честна дума го роди и отгледа — мигар щях някога да науча, ако би го очистила?“

Но не само човещината го караше да обвини сина, забравил своя дълг. Преди всичко: страхът на един остаряващ, бездетен мъж. Страхът от самотна смърт.

Той отдавна се провираше в помислите му, но Кара Фейзи го потискаше, предпочиташе пред него дори пустотата. На какво да се надява той, който сам скъса с всичко човешко; който за цял живот допусна до себе си единствен човек за единствени две нощи и отново го отпрати по-злочест от преди?

— Срам може да нямаш — заговори той гърбом. — Може да нямаш и господ. Ама у всекиго има капка съвест…

Ако не беше така потърсен, Кара Фейзи би забелязал, че и у момчето току-що проговори съвестта. Тя го прогони из злото му мълчание; принуди го да опише майчината си смърт и така да извика, чист и светъл, спомена за мъртвата.

Но съзнало, че тия думи нарушават жестокия образ, който само си беше нахлупило и се стараеше да поддържа, то процеди, пак без следа от съчувствие:

— Съвест!… Ти ще кажеш! Твоята майка кой заряза? Аз ли?

Сякаш стреля в гърба на главатаря.

Кара Фейзи се извърна с лице към чуждото момче — към плодовете на размирното време.

Трябваше да предвидят ония, които създадоха размирието и го храниха с цели две десетилетия: не само пожар и кръв, и разорение ще да остави след себе си то, най-малкото — кръв и пожари. Щеше да живее дълго след смъртта си, чрез своя плод — тъкмо такива хора, като полудетето насреща, закоравели, озверени, без нито една светла страна в съществото си…

— Да, аз ще кажа — подзе главатарят.

(Чувствуваше, че виковете и боят не ще му помогнат, защото всеки баща е по-слаб от своя син по силата на времето. И идва миг, в който всеки баща отговаря пред съда на синовете и винаги губи давията в такъв съд.

Но никого не осъждат, преди да са чули думата му — тази дума искаше да изрече Кара Фейзи. Защото пък — от своя страна — думите са всичко, което остава на осъдения, и единствената му утеха е, че с него си отива част от красотата на света. Защото — най-сетне — красотата наистина си отива от света с всяко човешко коляно; новото коляно печели по силата на своя по-голям ум и по-голямо познание, по силата на силата най-вече, но не и поради туй, че носи нова, по-съвършена красота.)

— … аз ще кажа — продължи. — Вярно е, зарязал съм майка. И баща — забрави да добавиш. Но ако съм го направил, то не е било, за да отърва живота си, не за себе си. Хиляди хора живяха покрай мене двайсет години без господар и ангария…

— … за да разплакват хорските майки — съвсем хладно вметна момчето.

И пролича, че го казва не от жал за хората или майките им, ами просто искаше да подчертае, че си няма смислено оправдание борбата на Кара Фейзи.

На главатаря трябваше да бъде отнето последното — вярата на всеки осъден, че отнася със себе си частица красота. Кара Фейзи отдавна прозираше: от цялото размирие ще остане жив само споменът за кръв и огън, нищо друго.

Сега този самозван син, синът на смутното време, синовете на смутното време щяха да използуват хладнокръвно черните спомени, за да натрапят на хората нещо по-черно от размирието. И много, много изгодно за синовете. Те щяха да припишат на бащите си кръвта и ужаса, а самите нямаше да колят и палят — техните ръце щяха да са чисти. С тези чисти ръце те ще наложат своя ред. (Ред, ред… — нали затова бе петимен целият народ на Румелия, той щеше да ги подкрепи в името на техния, на кой да е ред.)

Нямаше място за думи, никога думите не са били мост между поколенията, всяко е идвало със свой език.

Главатарят седна пак до чуждото. Беше се смрачило почти, та той по-скоро го усещаше, отколкото виждаше. Но долавяше и през мрака лицето му — доволно, жестоко, алчно. Така изглеждат победителите.

„И какво ли ме прихвана да му приказвам? — ядоса се на себе си той. — Откъде тръгнах аз, защо тръгнах, пък откъде идва то и какво знае… Хъшлак! Още докато се е подмокряло, си имало наум, че е син на Кара Фейзи, че до ден — дойде ли Кара Фейзи да миряса — ще седне да яде неговото имане, да взима страха на народа, без да е помирисало барут, без веднъж да е оцапало ръцете си в грабеж и бой.

Хубаво си е направило сметката!“

Изведнъж му се дощя да развали неговата сметка. Какво си мислеше онова с недораслия акъл? Че подплашен от самотна старост, той ще склони на всичко, за да си има син, както мъжете, дето напуснаха и продължаваха да напускат дружината му. Не, малко познаваше то Кара Фейзи.

— Хайде, поприказвахме! — рече внезапно главатарят. — Ако на това се вика приказка. Поемай, че окъсня…

Момчето се сви като от удар. Нима Кара Фейзи не смяташе да отстъпи и ще отпъди последния човек, комуто може да разчита?

— Ти… какво? — заекна чуждото.

„На̀! Яж! Разплаках ли ти мамицата!“ — протържествува нещо у Кара Фейзи и го накара сам да се отврати от себе си — дотам ли стигна: да мери сила с вчерашните! Не е ли по-достойно да отстъпиш пред грозотата, отколкото да воюваш срещу ѝ с нейното оръжие?

— Ти… наистина ли? — заекна пак момчето, загубило цялата си дързост. — Затуй ли, откак се помня…

— Млък! — сряза го той.

Знаеше, че след малко ще му изтърси голям подарък — милостинята, която хвърляш, за да изличиш някого от съвестта си. „Колко са дребнички — помисли, — как са готови да понесат всяка обида, за да постигнат своето, да се налапат…“

— Ако останеш при мене (туй тъкмо беше подаръкът), ще трябва първо да научиш кое-що. Най-напред: при Кара Фейзи няма пазарлък! Тук нареждам аз, ако ти харесва. Можеше да бъде другояче; ти сам си постла така. Върви при Ибрахима да те нахрани. Тръгвай! — викна му, забелязал, че то ще се завайка.

Момчето намери опипом торбата си и се засвлича по стълбата. Сега, когато се отдалечи от ръката на главатаря, в бавните му, провлечени стъпки отново изби дързост.

Главатарят съзна, че то бе получило повече, отколкото се надяваше: да остане при Кара Фейзи, да се домогва неотклонно към близостта му. Засмя се на себе си — момчето му заприлича на тия цигани, дето ти искат по два гроша за тарга гюбре, а щом ги пропсуваш през зъби, свият се и веднага рекат: „Дай две пари и халал да ти е!“

Но съзнаваше и още: днешната победа на главатаря над синовете на размирието не е никаква победа. Един от тях, неговият син, се отдалечаваше с дръзка стъпка; той не отстъпваше от правата си, само отиваше на сигурно и удобно да почака. Щеше да чака месец, година, че може би и десет, и ще дочака, защото годините бяха пред него. Той, кадърният на всичко, разчиташе, че Кара Фейзи не е кадърен на всичко: не ще воюва с човек, когото не брои за човек.

„С какъв кеф би ми извил главата някой ден този (как ли му е името?). Ще яде хляба ми, ще се докарва или ще натяква бедите си — нали излиза, че аз съм крив за тях — и ще чака часа да ме наследи… Хитро… Други бяхме ние…“

Е, не чак толкоз други. Просто в днешната вечер, по-самотна от останалите, самосъжалението го караше да затвори очи за някои истини.

За тази например че преди четвърт столетие едно подобно момче се беше отрекло без бой от вярата си, за да прокопса, да заживее като човек. Тази например че преди двайсет и пет години онова друго момче — също тъй озверено, отритнато, стиснало зъби и готово да нагази не до колене, а до гуша в кал — бе срещнало приятел, едничкия приятел, който небето отпуска всекиму; че онзи бе научил момчето да живее, да се бие и се наслаждава от победата, а момчето бе яло хляба и пилафа му, докато набираше все по-остра злоба срещу него; че — вече мъж — бе многократно пожелало отначало смъртта на своя приятел, а по-късно и убийството му; че на края бе го убило с ръцете си — беше изпълнило присъдата на времето над дребния попътен разбойник, за да внесе в това време кърджалийството и го превърне в кърджалийско време.

Тази истина например че не само чуждото момче бе постъпило жестоко с жената, която умееше да дава, без да иска нищо за себе си — че и Кара Фейзи преди петнайсетина години срещна същата тая жена; че тя му бе дала увереност, дето някой ден ще има къде да се върне и на какво да се облегне; че бе взел от нея тази увереност, а жената захвърли назад в размирието да се бори сама с позора и отчаянието си.

Нещата се повтаряха. Безмилостно точно. Във всечий човешки живот има възход и заник. И всеки човек — докато възхожда — не иска да знае какво струва неговият възход на другите; и всеки човек — когато захожда — много иска другите да знаят колко тежко е това.

Нещата се повтаряха. Преди години Вели, веселият разказвач, дребният попътен разбойник, бе отстъпил от себе си, опита се да тръгне по стъпките на своя млад приятел и умря от ръката му — все пак неуспял да стане кърджалия. Днес Кара Фейзи, кърджалията, отстъпваше пред синовете на смутното време. Пред деребеите.

VI

Отстъпваше от седмица. Два дни, след като в Казанлък го намери момчето (то се нарече Али, син на Фейзи, та историята го запомни с това име), съгледвачите донесоха, че към Казанлък напредвали съюзените аянски войски. А преди да потеглят в поход (Кара Фейзи научи това отпосле), изпратили писмо до Портата.

В него се казвало, че всички те, преданите слуги на Дивана, уреждали с триста мъки своите владения, разорени от размирието. В писмото се изтъквало, че за аяните било особено трудно да превият отново към работа раята си, защото четвърт век безредици успели да я отвикнат от мирен труд. В писмото се подчертавало, че отсам Балкана няма да настъпи мир до деня, в който Кара Фейзи, най-големият гад и бунтовник (не един аян беше се учил на мъжки работи тъкмо при Кара Фейзи, ама нейсе), не се махне от Тракия, не престане да пречи на аянския ред.

Това съдържаше писмото на аяните, за което Кара Фейзи научи по-късно. А през този ден просто му съобщиха, че аянските войски напредвали към Казанлък със знанието и съгласието на Портата.

Кара Фейзи си знаеше: такъв ден не може да не дойде. Навсякъде и винаги господарите (независимо от своя вид, боя и думи) са се разбирали добре в името на своето господарство. Нямаше как да се отложи часът, когато Селим хан и аяните ще забележат (всеки за себе си), че им е необходимо едно и също: смъртта на свободния разбойник. Оттам нататък работата би протекла по-бързо или по-бавно, но във всеки случай неминуемо. И ще завърши със здрав съюз между върховния господар (нека бъде дори Селим хан) и дребните, местни господари.

Нетраен ще бъде такъв съюз — господарите всякога имат нещо да делят, — но ще остане цял и опасен, докато срещу него стои общ враг: превърнатият в свободен разбойник поданик.

Така… Размирието можеше да си върви.

От него нямаха вече нужда ония, които го използуваха разумно. Всеки от тях бе постигнал своето. Донякъде или напълно, но по-често — донякъде. Къде му отива краят, ако току-тъй се постигат човешките желания! Пазвантоглу и Али Янински станаха малки султани: аяните — малки паши. Селянията плащаше и на едните, и на другите, но размирието за дълго я отърва от чифликчии. Гражданите наложиха в града свой закон, поддържан със собствена сила.

Вярно е, ще рече, че всеки получи своята печалба от размирието. Освен Кара Фейзи.

Кара Фейзи можеше да вземе аянство, когато главатарите вземаха аянства, но не взе: Кара Фейзи можеше да израсте в някакъв втори Пазвантоглу, но не свърши и това големият главатар: можеше да приеме придворен сан, но той не прие.

Много и много би постигнал Кара Фейзи от върха на своята мощ, а днес не един човек из Румелия (заложил или загубил в смутното време несравнено по-малко от главатаря) се питаше с право: къде е печалбата на Кара Фейзи?

Би им казал, че не печалба е търсил той в размирието.

Големият главатар се втурна в смутното време с някаква жажда, при все че самият той, пък и историята не намериха точното ѝ име. Навремени (когато туреше огън на голям чифлик, а дружината му набиеше чифликчията на кол, когато видеше опразнен пред стъпките си град или излезеше победител от битка със султанова войска) му се струваше, че тази жажда за малко стихва. Но никога не се усети наистина, докрай уталожен — нямаше нито един такъв ден през двете десетилетия на главатарството му.

Днес, когато всичко говореше за края на кърджалийството, Кара Фейзи би трябвало да чувствува своята жажда още по-остро. Чувствуваше той, но не точно жажда. Сякаш прекалено силният стремеж към разплата, пресилната ярост бяха се сринали от собствената си тежест, изгоряха в себе си и оставиха у него горчива пепел.

Но дори пепелта от големия главатар имаше блясък, за който всички по-сетнешни главатари, войводи, деребеи — заповедниците — из балканската земя биха само мечтали. Ето, и днес, щом узна за съюзения поход на аяните срещу му, Кара Фейзи — без да се навдигне от чардака на чорбаджийската къща — се разпореди. Кратко, уверено, сякаш между другото.

„Цели три години — от похода срещу Стамбул — помисли си — са се пазарили и надлъгвали, за да се сговорят против мен. Цели три години не намериха сгода.

Дворски псета! Лакоми, бъзливи и глупави. Не се ли досещат, че ако ме довършат, Селим хан ще се залови с тях? Останат ли само уседналите хаирсъзи, ще обещае казите им я на еничарски аги, я на кадии и отиде тя… Как го не виждат!“

Тия мисли убеждаваха Кара Фейзи, че победата на враговете му ще бъде преходна, но не носеха спокойствие: а как щеше да се оправя той? Ако успее да бие пет или десет аянски дружини, къде ще отведе след това своите хора, къде ще ги спре? Победата над аяните, опасността, че възкръсва кърджалийството, ще продължи да обединява срещу него нови и нови аянски сили. А Карафейзиевите ще се мятат като трескави от единия до другия край на Тракия, без спиране, без почивка — напред и напред.

Сега това му се стори непосилна участ, макар допреди три години да беше едничкият пълнеж на живота му: напред и напред. Ненаситната стихия на движението.

Нямаше вече цел движението, нямаше и у Кара Фейзи вяра в някаква цел. Първата преграда изпречиха пред него стамбулските стени; втора — аянските съюзи; трета — сополивото Али с твърде големи за боя му чизми, хилядите като Али, които чакаха бащите им да мирясат, та да ядат по-спокойно техните кърджалийски пари. За какво тогава стихията? За да може Алито по-скоро да седне на имането ти, затуй.

„Не, няма да бъде тяхната!“

Кара Фейзи още не бе наясно защо и как не ще я бъде. Важното беше, че онази огромна пустота вече бе не тъй пуста; нещо я запълваше. Може би решението да не остави стария вълк за гавра на псетата.

Дружината се събра привечер. Главатарят ѝ нареди да се строи извън града. От много време не бе преглеждал войската си пред бой, минаваше и без това. Сега ги видя, своите две хиляди мъже, глутницата. Огънят на есенния залез лъщеше в конските задници, в среброто на ножниците и такъмите; златна изглеждаше сърмата по салтамарки и чепкени.

Кара Фейзи водеше бавно коня покрай кърджалийските редици и се мъчеше да си представи своята първа дружина: стотина мършави, изопнати лица (както бързеят измива камъните, изтънява ги и оглажда, така неспирната езда, вятърът, който брули страните ти, сякаш изветрят всичко излишно от човешкото лице, превръщат го в някакъв първообраз на стихията); стотина гърбове, еднакво жилести, с еднакво изпъната върху ребра и ключици кожа. Върху тая еднаква кожа на гладували роби и изпосталели бегълци всеки намяташе каквото намерил: аба, носена от баща и дядо; еничарско синьо фередже с разпран гайтан; задигнат от чуждоземски търговец сукнен кюрк.

А докато преминаваше край редиците, на Кара Фейзи се видя, че войската му днес е облечена сякаш от един терзия — тъй еднакъв беше каяфетът ѝ. Всеки от дружината уж се обличаше на своя глава, та гледаше дрехите му най да личат. А щом ще е най-най, то се знае и какво ще бъде: сукно, сърма, самур, поне сребро.

По едно време (едва сдържа смеха си) към края на третата редица забеляза Али, но и него едва отличи от другите. Али беше докопал и самурен калпак, и сукнена антерия с обшивки, дори и кон за чудо.

„Види се, прави борчове за моя сметка“ — съобрази главатарят; не само не се ядоса, ами загледа развеселен онова. Е, да. Така вече можеше да мине за негов син този почти готов разбойник.

И продължи между редиците.

Неслучайно не вдигна поглед над равнището на конските глави — знаеше, че видът на ездачите отново ще го върне към спомена за старата дружина, че отново ще трябва да заключи: „Други бяхме ние!“ Сити, доволни лица на мъже, наяли се и отспали си, колкото може да яде и спи един мъж, оставен на воля — твърде много, ще рече. Те не издаваха вълнение; боят вече не бе тайнство, разкъсване на робската плахост. Тези мъже отиваха на бой като еснафи, уверени, дето никой не познава занаята им по-добре от тях.

— Цяла нощ да сте нащрек! — заповяда им. — Ако нощес не ни налетят, утре заран ще излезем на бой ние!

Но бой нема̀.

Заранта Кара Фейзи разпрати съгледвачи на всички страни, а дружината ги зачака извън Казанлък. По обяд съгледвачите донесоха, че Абди ага спрял войската си тук, Емин ага — там, а Хюсеин ага — по-нататък. Стояли си и те и чакали. Защо ще се хвърлят в бой, когато може да мине и така?

„И ще мине!“ — беснееше отвътре Кара Фейзи; нали се боеше от това: да го държат нащрек със седмици, да не дадат мира на неговите хора. Беше явно, че аяните ще клечат на местата си, докато той не се измете съвсем.

Къде, по дяволите, къде искаха от него да се дене!

„Нейсе, нощта е бременна“ — бе последната му мисъл през тази първа вечер. И главатарят заспа плитко — каквото и да е, скоро щеше да му се види краят.

Но замръкна все така втора вечер, че и трета.

Усещаше — с всеки час — как дружината става неспокойна; всички се питаха, види се, защо Кара Фейзи не тръгва на бой. А можеше ли да ѝ обясни, че този бой, че трийсет такива боеве (дори всичките да завършат с победа) не ще доведат до нищо?

Три дни и три нощи — такъв срок дават твърде често приказките — Кара Фейзи седя в стана си под Казанлък. А тази трета нощ вече преваляше.

Главатарят чакаше утрото буден, не затвори очи цяла нощ. Съзнаваше, че трябва да посрещне слънцето с готово решение, нямаше за кога да протака.

Някога, когато тръгна с времето, дори малко преди него, та народът запомни, дето Кара Фейзи сам е довел кърджалийското, беше казал: „Няма човешка сила, която би спряла времето.“ И макар по-късно да повярва с хорското суеверие в своята неотменна воля, Кара Фейзи бе длъжен днес да си признае, че в крайна сметка дължеше всичко на времето. А то — неговото време — отминаваше. Бе живял достатъчно дълго, за да не се лъже сам. Нима и той като Черкезина, като Вели (които не успяха да надраснат дребния попътен разбойник) ще попадне под ударите на едно по-ново време? Нямаше ли изход?

Изходът беше аянството.

Но не остана град без аян в Тракия, просто не остана. Дори касаби като Казъл агач и Айтос си имаха аяни. Кара Фейзи би избил с един налет такъв аян от града му, би очистил и пет съседни града от аянски войски, но аянството си оставаше — оставаше съюзът на уседналото размирие срещу свободния разбойник.

Къде тогава?… Къде!

Дори да е напрегната една мисъл, щом я за прехвърляш през ума си безброй пъти, острието ѝ затъпява. Започва да те унася, носи и носи, докато се отпуснеш да те залюлее сънят.

Кара Фейзи наистина заспа само час преди утрото на своето решение; спеше наполовина. А другата му половина не бдеше. Тя виждаше.

Виждаше брезнишкия кадилък, където слаковското ратайче ходеше, кажи-речи, всеки ден, за да пита не е ли дошло неговото важно писмо; виждаше как се присмиват на детския му акъл ситните бръчици около очите на Шемседин ходжа. Виждаше и себе си — днешният мъж разглеждаше с цялата си горчива зрелост някогашното смотано шопче.

Не случайност, лекомислие, набързо взето решение доведоха ратайчето в Брезнишкия кадилък.

„А кое? — съобразяваше в просъница главатарят, пожелал да се върне съвсем до началото на своя път. До зародиша на Кара Фейзи и карафейзиевците. — Не това, че бях гладен — гладните са много, винаги са били повече от ситите… А аз можех и да не гладувам, щом се потурчих; все за двайсетина години щях да стигна до устабашия на табашкия еснаф или до градския кехая. Ако да не би било…“

Да, то беше! Корен на кърджалийската стихия, на неповторимото злодейство, което живя четвърт век, остана в спомена на земи и народи — коренът беше обидата.

„Дьонме!…“

Не беше се стряскал така от просъница; оборави се седнал. Целият стан още спеше; мирно спеше цялата земя, аянските станове, селата зад новите си шарамполи. Спяха спокойни, че дните на свободния разбойник са преброени.

„Няма да бъде тяхната!“ — повтори си за стотен път.

Изправи се, наметна кюрка, запромъква се между заспалите мъже, заоглежда ги, сякаш търсеше някого.

Види се, намери го: по-настрана от другите спеше Али, синът на Фейзи.

Сбута го с носа на чизмата си.

— Ела! — рече му.

Вече двама се заизмъкваха между спящите.

Спряха накрай стана.

— Ще вървиш в Казанлък — говореше Кара Фейзи, без да поглежда чуждото момче. — Ще потърсиш кадията. Ще му кажеш, че Кара Фейзи иска от Дивана брезнишкото аянство. Ето ти и печата му.

Али май не вярваше. Накокошинен сънливо, той зашепна. Сякаш двамина — главатарят и последният му човек — можеха да имат някаква тайна.

— Защо Брезник? — попита. — Брезник е постен, до немай-къде, току-тъй ли си стои без аян? Драма поискай, Битоля, Ксанти. Ще го вземем и ще го удържим, две хиляди саби са туй!

— Брезник! — отряза Фейзи.

Нямаше човек на този свят, когото би счел достоен да научи защо именно Брезник. Момчето се разбра; постегна се и пое към града. Подтичваше по-усърдно, отколкото бе нужно; така и така кадиите не осъмват в кадилъка. Види се, искаше да покаже, че работата на главатаря е и негова работа, че те двамата ще я наредят.

Кара Фейзи не го изпроводи с очи. Крачеше към своя огън между спящата дружина и една мисъл — някакво жалко доволство — не му излизаше от ума: „Ще видят те кой е дьонме! Ще ме запомнят.“

„Ама наистина ли заслужаваше да изпепелиш цяла Румелия, за да се върнеш в Брезник с няколко товара кърджалийско злато?“ (С подобен въпрос отпрати преди три години първите, които напуснаха дружината, но някак забрави да си го зададе сам сега.) За да докажеш пред петстотин гяури и стотина правоверни на какво било кадърно едно дьонме? Или Кара Фейзи се залавяше за тъжно ниска печалба, дано не остане и без нея?

Или пък — най-сетне — онова, което в крайна сметка остава да тежи в човешкия живот, то е обидата. То е — да отмиеш от себе си обидата.

VII

В Букурещ двамата пътници пристигнаха заедно с тълпа бежанци, техните бежанци.

Тежки бяха онези първи дни из букурещките ханове, първите мъки на преселничеството: бежанците се тъпчеха по двайсет в одая, на голия под, ядяха вечер мухлясал пексимет, а денем обикаляха чаршиите да търсят поминък. Нерядко някой споменаваше своя зарязан дом отвъд Дунава — бежанците почнаха да боледуват от мъка по родината. Иван знаеше, че тая болест има един-единствен лек — завръщането; че тя ще расте с всеки изминал ден и не ще остави преселниците до смъртта им. Затова не се зачуди, когато му съобщиха, че те щели да направят в Букурещ своя община, българска; бежанците се мъчеха да възродят в чужбина един малък къс България.

То бе станало през дните, докато Атанас и Иван тичаха до руското консулато да изпросят право на пътуване в Русия. Улисани в своите нелеки дела, те останаха настрани от първите стъпки на общината. Затуй се изненадаха, когато един ден бяха призовани във владишкия конак.

Двамата влязоха в нисък, тъмен трем; около стените му — прости дървени скамейки; подът — гол. „И туй ако ми ти е владишка наредба…“ — заозърта се Иван.

В трема беше шумно; букурещките българи се знаеха помежду си, говореха си по общински дела. Не забелязаха кога всред тях се е явил още някой: архиерей в подрасник, стар, сух и слабоват.

Кой знае що у този старец привлече Замбина — дали, че му се видя учудващо млад с бодрите си любопитни очи, с неизмъчената си усмивка.

„Мигар тоя е букурещки владика?“ — почуди се Замбин. Не смяташе, че архиереят ще се яви толкова просто, без почести. Още непомислил, разбра, че е сбъркал: духовникът заговори на български.

— Кой е негова светлост? — попита Замбин.

— Не знаеш ли го? Врачанският владика. От месец нещо е тук; избягал из Видин предрешен. Хубаво го посрещна букурещкият отец, дава му да служи, зачита го. На него ни е надеждата сега, на Софрония.

В туй време търговците нестройно убеждаваха владиката, дето тъкмо той трябвало да оглави общината им, за да ѝ даде тежест. А Софроний се усмихваше смутено, като школник, получил незаслужена похвала. Личеше как на няколко пъти се кани да каже нещо, но го преглъща, затиснато от гръмогласния говор на купците.

Те пошумяха още малко и се разотидоха, доволни, че са убедили архиерея. Софроний ги изпрати до вратата. А Замбин поизостана нарочно, искаше да размени някоя дума със Софрония по своите дела. То му хрумна току-що, като гледаше усърдното съчувствие на архиерея към общината, като чу от купците колко много тежело Софрониевото име в чужбина.

Софроний, види се, реши, че всички гости са си излезли (старите му очи не откриваха последния от тях, затулен в сянката на трема), та тръгна към стаите си.

— Отче! — излезе из сянката Замбин.

— Кой е? — Архиереят недовиждаше.

— Твоя светлост не ме знае, врачанин съм. В един град сме били толкова години, а не сме се срещнали. Замбин се наричам.

— Замбин…

Владиката се извърна така, та гостът да остане с лице към светлината. Полека из мрака изплува хубаво изрязано, смугло лице.

— Замбин. Чувал съм. Наскоро ли пребяга във Влашко твоя милост?

— Не съм избягал, отче. Дойдох в Букурещ по общополезни дела. Затуй се осмелявам.

— За общината наша, тъй ли? — прекъсна го владиката.

— Не. По-големи. Важни.

Иван Замбин остана цели два часа при врачанския владика. От него узна, че той вече не бил никакъв врачански владика: щом стъпил на влашка земя, патрикът го освободил от епархията му.

— Едно само се боя — повтори на няколко пъти старецът. — Да не ме укори бог, дето зарязах паството си през тия мътни времена. Затуй с все сили пиша и съчинявам, дано книгата ми барем стигне до тях, като не чуват моето слово. Тъй ще се оправдая пред хората и бога.

Иван намери странно това, че старият книжник толкова тежко приема своето бягство, че го мъчи някакъв неизпълнен дълг. Софроний наближаваше седемдесетте.

— Ти и тук си полезен, отче Софроние — утеши го Иван. — За къде са без твоето име бежанците ни в чужбина?

Старият упорито поклати глава, не прие утехата.

Говориха още дълго, Иван излезе по мръкнало из конака. На следния ден получи Софрониевото поръчителство за пред руския консул, след още ден замина за Яш, от Яш — за Кишинев и така нататък.

Пътят през Русия се стори на двамата българи безкраен — безбрежна бяла пустота, през която летеше шейната. И точно когато Иван унило си мислеше, че ще лети все така, в празното, до края на дните си — недействителни, бели дни, — пристигнаха в руската столица.

— Ще приема след обяд, отзаран го извикали при царя и още не се е върнал — изговори дякът на един дъх, като човек, който го повтаря за стотен път и вече му е стигнало до гуша.

Той седеше зад висока преграда — Иван Замбин свикна с тоя обичай на царските митарства, където най-дребният чиновник бе недосегаем.

Знаеше вече и че е излишно да разпитва. Напусна преградата — лъскава от лакти и бради на хиляди молители — и излезе в преддверието.

Тук го посрещна добре позната миризма: на разтоплен, влажен плат; на кожа, носена от долна ръка занаятчии; миришеше на примирено очакване.

Отначало се беше чудил, че при странствуванията си от колегия в колегия среща все едни и същи хора.

Изучи наизуст тъжбите на някои от скорошните си познати, та проумя и защо из преддверията вижда само дребни хора. За другите имаше, види се, други врати, пък може и да уреждаха делата си другаде. На блестящите вечери — ноще, с една дума.

Това бе друга странност на Петербург: столицата се пробуждаше нощем. Денем из улиците ѝ се влачеше работният свят, а щом притъмнееше, се понасяха карети и шейни. Богатите излизаха из топлите си леговища, за да запълнят със смях, вино, танци и френска реч още една дълга петербургска нощ.

Докато Атанас спеше здраво, Иван Замбин затопляше с дъх парче стъкло, не по-голямо от дланта си, посрещаше и отпращаше с очи дворянските карети. Късове смях, отломки говор стигаха до него през стъклото — имаше нещо и непобедимо радостно, и отчайващо в безразличието на ония хора към нощта, студа, редиците окъсани просители и грижите на Иван Замбин.

„При кого съм дошъл, от кого търся помощ? — питаше се врачанецът. — От тези ли, дето през ден продават и купуват живи хора със земя и без земя, дето взимат хиляди откуп за една човешка душа? Или от другите, които нямат право да се отлъчат на час път от село и все едно че не живеят? Кой е човекът в тази земя, дето ще разбере страданията на брата си и ще е властен да му се притече?“

Без да забележи, крачка по крачка, Замбин бе се озовал чак отвъд двореца. Трябваше някъде да дене времето до следобеда.

„Как ли би изглеждал градът лете, когато водите не спят под една педя лед?“ — запита се разсеяно той; чудновати бяха мостовете над ледена твърд, цялото водно великолепие, под което нямаше вода. „Жалко, че не ще дочакам тук лятото, навярно е приказен Петербург лете…“

Минувачите бегло и удивено оглеждаха чужденеца, който вървеше по ръба на невския лед, без да бърза, като че на разходка; по този бряг всеки се стараеше да мине много скоро, огънат до носа и от носа нагоре. А странникът, напук на мраза, очевидно размишляваше, безчувствен към студа. Да си кажем, той усещаше зъбите на Севера през огромния молдовански кожух, подплатените ботуши и калпака, но още не можеше да свикне със северния живот: кръгли дни и нощи край печката, на затворено. Крачеше и за кой ли път изговаряше наум думите, с които ще застане пред министъра на сухопътните сили — вчера го насочиха към него, с него трябвало да преговаря по „общополезните дела, които засягат заддунавските славяни“.

„Къде ли ще ме отпратят пък оттам?“ — мислеше си Замбин. Предметът на пратеничеството му се струваше на всички тъй необикновен, та наистина не знаеха към кого да го насочат.

В преддверието на сухопътните сили Иван се сепна: от цялата тълпа просители бе останал само един сакат войник. Дали не закъсня?

— Приемат ли? — попита той войника.

Войникът кимна. Седеше си край печката и пушеше от острия тютюн, дето те кара да кашляш дори когато го пушат, други.

— Ваш ред ли е?

— Моят ред мина — равнодушно отговори сакатият.

— Е?

— Че то беше явно отнапред. Документи нямам. Може да си пострадал в кръчмата, казват; вашего брата се подвизава най-вече из кръчмите, а там не минава без бой. Така казват…

— Ами сега?

— Нищо. Ще седя тук, докато затворят. После ще видим.

На сакатия много се ще да не седи сам до печката, но Замбин се упъти навътре. Боеше се големецът да не потъне из безкрайната върволица стаи и тремове на колегията; подир това ще бъде безполезно да го търсиш — тук главните изчезваха като вампирясали.

Но този път му провървя: Иван Замбин бе допуснат до сами адютанта на подминистъра — рядка сполука!

В мрачината на петербургското следпладне стаята изглеждаше по-голяма, отколкото беше. Тесният като пътека килим, който го отведе до масата, се видя на Иван прекалено дълъг; нетърпимо скърцаха подплатените му ботуши.

Дали на Иван се стори, или офицерът зад масата наистина се вслушваше в туй смешно скърцане; то издаваше, че просителят е човек наскоро сдобил се с чизми, изработени от евтина кожа и прост майстор. На това се дължеше снизходителната усмивка, равномерното почукване на пръстите върху купчина писма.

Срещу Иван Замбин чакаше спокойно един млад човек. Той веднага напомни на българина онзи друг руски офицер, който преди три години се отби за една нощ в къщата на Кемера, без когото Иван навярно нямаше сега да бъде тук. Бяло и розово, тънко лице; светли очи, дето не питат, не търсят да узнаят; тесни, бледи ръце. Същото учтиво спокойствие на един много стар млад човек.

— С какво мога да бъда полезен на ваша милост?

— Не съм сигурен, че попадам на вярното място…

Чувствуваше, че от това, дали за някакъв час ще успее да изглежда хладен и блестящ като мъжа насреща, от плавността на руската му реч зависи сега твърде много. Русинът навярно попадаше днес на първия българин, а първото впечатление е непреодолимо. И съсредоточен като пред скок, просителят с новите евтини ботуши продължи:

— През осемстотин и първа година отвъд Дунава срещнах лице, изпратено оттук. Това лице…

— Извинете — прекъсна го офицерът. — Как знаете, че е било изпратено тъкмо оттук?

„Туйто! Грешка при първата дума!“ — ядоса се на себе си Иван.

В своето смущение беше започнал, както трябваше да завърши. Но именно предчувствието, че думите му отново ще се хлъзнат назад, срещнали преградата на царските митарства, го накара да забрави всяка плахост.

— Не е ли по-добре, ваша светлост, най-напред да ме изслуша? — отговори той почти властно.

Мъжът срещу него изведнъж го загледа с други очи.

— Моля, говорете!

— Преди три години, казах, отвъд Дунава бе изпратен от Петербург, макар може би не от вашата колегия, съгледвач.

Офицерът изви високо вежди: или искаше да каже, че колегията не си служи с такива средства, или че за такива средства не се говори пред първия срещнат.

— Аз го приех — продължи невъзмутимо Замбин, — доставих му нужните сведения. Те бяха от значение за руската политика на юг. А днес на юг текат събития, които също не са без значение за руската политика: растящата самостоятелност на Пазвантоглу, въстанието на сърбите…

— Вие сърбин ли сте? — Офицерът вече не бе равнодушен.

— Не. Българин.

Изрече го. И млъкна. Очакваше разсеян въпрос, почуда, пренебрежение. Но русинът се замисли само за миг — без следа от всичко това.

— Да — каза той, като че всеки ден срещаше българи. — По-нататък?

— Смятам… мисля, че колегията ви би желала да получи вести от отвъд Дунава.

— Наистина… каза след малко офицерът. — Би било от полза да сравним вашите сведения с онова, което знаем.

— Оставям на вас да прецените — скри разочарованието си Замбин. (Дали никому не трябваха неговите важни новини?) — Цел на пътешествието ми е да услужа на руското оръжие.

Все пак обида бе прозряла под сдържаните думи. И беглото, непоказано загатване, че някой е пропътувал половина свят, за да бъде полезен.

Младият мъж закрачи покрай редицата прозорци (те гледаха към пустия заснежен двор на дванайсетте колегии), взря се навън, сякаш имаше много за виждане в унилата зимна привечер.

„Нима се намират подобни? — не знаеше Иван, че си мисли офицерът. — Хора, готови да понесат опасност, дори страдание, без нищо да им бъде обещано, без да имат капка увереност, че туй страдание не ще бъде напразно?“

Замбин го премери цял: русинът бе слаб, почти крехък. А носеше старата умора на десето коляно дворяни, познали само притворство, угодливост, алчна измяна и жестокост.

Това не познаваше пък българинът. Той бе изживял съвсем друго — простото, голо страдание; не подозираше, че има и изтънчено, което изнурява много по-скоро. Но почувствува: крехката сянка в зимната вечер се колебаеше, бореше се с желанието да повярва на един човек.

И се пребори май. Навикът надделя над краткия порив.

— Не е важно какво ще преценя аз, ваша милост — върна се към себе си той. — Преценяват други, аз мога само да предложа. Лично, не служебно, аз бих искал да зная какво се случва отвъд. Но утре вие с право ще потърсите… възмездие… срещу своите новини. И ще излезе, че аз съм се угостил, а трябва да заплати друг. Нямам право.

— Това ли е? — Иван Замбин пламна цял.

„И това ли доживях: вземат ме за съгледвач, който извлича печалба срещу жалките си вести. Толкова ли е трудно да се разбере защо съм дошъл, що за човек съм?“

— Последното, което бих желал, е да ви обидя.

Не само учтивост звучеше в гласа; младият мъж беше истински затруднен. Той забеляза как почервеняха ушите на просителя под черния калпак на косата, как отпаднало гладеха пръстите му грубата дреха.

„От зад Дунава… — помисли си. — Какво знаем ние за тяхната мъка?… И в края на краищата едно мъмрене не е чак толкова страшно; едно мъмрене още не забавя повишението. Особено от човек като Горич…“

— Ето що — каза той ненадейно и за себе си. — Елате утре заран! Ще ви представя на генерал Горича. Той има право да прецени.

Горич беше от ония генерали, които наричаха „екатеринински“. В салоните произнасяха това определение с оттенък на присмех: покойната царица обичаше да издига способни военни, но техните качества невинаги бяха съчетани с умение да блестиш в обществото. Висшият петербургски свят, който разбираше съображенията на Александър I да изпоназначи редица „екатеринински“ генерали, изгнани преди години от баща му, не сдържаше насмешката си към „екатерининските“.

През годините на своето принудително бездействие, едва ли не заточени из именията си на село, старите генерали бяха успели да загубят и онзи тънък светски слой, придобит на служба при царицата. Сега те блуждаеха — тромави, неловки, отвикнали от празненства като зеленясали останки от кораба на Екатерининото време, изхвърлени твърде късно в открити води. Пък и водите бяха не дотам открити: Александър — умен, ловък, неискрен, променлив — умееше да очарова всеки срещнат, но бе истинско нещастие за хората, които му служеха отблизо. Никой от тях не бе сигурен в следващото хрумване на царя.

„Екатерининските“ генерали, сраснати с войнишкото минало, служеха примирено и въздишаха тайно по славата на Екатерининото време. Из салоните им се подсмиваха, но работният Петербург ги обичаше. Те му напомняха годините на майчица Екатерина, когато всичко беше по-просто, по-здраво и весело, а в кръчмата се разискваха победите над турци и пруси.

На следната заран преддверието се видя на Иван дори приветливо. Вчерашният адютант беше предварил Замбина и го поведе без много приказки.

Пред вратата на генерала Иван усети сърцето си да бие: тъй много би решила тази среща! Адютантът отвори, даде му път. Стаята беше малка, топла като хамам и почти гола.

Зад масата седеше тежък, много посивял, мустакат червендалест мъж в мундир — плътно опнат върху набития генералски гръб; ръкавите откриваха едра китка с широки пръсти. Тя не напомняше изнежените, гледани пръсти на адютанта или на другия русин, срещнат някога.

— Иван Замбин, търговец от Враца, заддунавски славянин, пратеник на българите, ваше високоблагородие — изстреля зад гърба му младият офицер.

— Имам чест, имам чест — измърмори генералът.

Гостът седна мълчаливо: не прилягаше той да заговори пръв! А генерал Горич в туй време го разгледа с присвити очи, сякаш да го проумее до дъно.

— М-м-м-да! — гръмна в лицето на госта генерал Горич. — Враца, казахте?

— Враца, ваше високоблагородие. Близо до Видин.

— Да, Видин. Какви новини от Видин?

— Не особено успокояващи, ваше високоблагородие. Пазвантоглу взима мерки срещу сръбските въстаници, негови части бяха изпратени против Белград, за да подсилят еничарските части в крепостта.

— Пазвантоглу хвърля християни срещу християни, настройва Белград срещу Видин.

— Навярно сте чул, ваше високоблагородие, и че българските бюлюци, изпратени от Пазвантоглу, са преминали на сръбска страна.

— М-м-м-да.

Не можеше да се разбере доколко генералът узнава новината сега, или гостът само я е потвърдил.

— Кои тъкмо части? — попита след малко Горич. — Кои тъкмо… главатари?

— Преди всичко Кондо. Пазвантоглу твърде много разчиташе и на името Кондо, и на конницата българи.

През очите на Горич премина пламъче: чужденецът почваше да му харесва с късите си отговори, с това, че попадаше право на предмета. Бе очаквал просител, дето ще заописва в жални краски съдбата на турските роби, дано отнесе залог за съчувствие: пари, дарена земя, нищожна служба. Вместо туй генералът намираше просто съратник в една и съща борба. Не съжаление към своите просеше той; чужденецът подчертаваше мястото на българите в ходове, които за Русия — въпреки Бонапарт — означаваха много.

И Иван разбра, че разговорът захваща едва сега:

— Искате да кажете, че от Пазвантоглу е започнал отлив на християните?

— Напълно сигурно. Твърде дълго Пазвантоглу се крепеше като техен защитник, като по-малкото зло. Днес с действията си срещу сърбите той е принуден да се разкрие. Това ще му струва скъпо. Българите все още — докато нещата в Румелия не улегнат — имат избор.

— Избор, казвате?

— Повтарям го. Българите могат да изберат между Белград, Тръстениклиоглу, Портата, кърджалийските дружини и най-сетне, основното: Балкана.

— Балкана!… Основното! — Генералът се разсмя беззвучно. — Простете, слизат ли понякога българите от Балкана?

— Не сте далеко от истината, ваше високоблагородие: България — това е Балканът. Но българите вече слизат от планината, пълнят градовете; народът ни трябва да слезе на равно, ако иска да се развива и работи.

— Да, животът из планините има свои лоши страни — сякаш ги прекарваше през ум Горич, та пак млъкна.

Уплашен, че разговорът свършва, Иван Замбин набра дързост.

— Ваше високоблагородие, аз стоя пред вас не само за да ви донеса онова, което зная за делата отвъд Дунава. Целта на моето пратеничество е много по-широка.

— Кой ви изпраща? — побърза да уточни генерал Горич.

— Народът ми — без да мигне, излъга Замбин. — Народът ми стои под оръжие вече две десетилетия. Българи се бият на страната на сръбското въстание, помагат на власите срещу Пазвантоглу. За две десетилетия в земята ни не остана град без укрепления и своя, гражданска войска; малко са дори такива села…

— Виж, това не подозирахме… — внимателно се втренчи в чужденеца Горич. — Не ни беше известно, че населението отвъд Дунав е постигнало такава самозащита. А с оръжието как сте?

— Много по-добре, отколкото личи. Разгромът на няколко султанови похода в Румелия, подстрекателствата на отцепници — паши и аяни, — всичко то помогна на народа ни да се снабди с оръжие. А четвъртвековното размирие, което унищожи всяка власт на Портата в европейските ѝ земи, не само съсипа българите — то ги и разпрегна.

— Може би сте прав — говореше сякаш на себе си старият войник. Никога още не сме наблюдавали такова раздвижване отвъд Дунава, тъй бързи и чести събития. И?

— За нас, българите, ваше високоблагородие — заложи цялото си красноречие Иван Замбин, — се поставя законно въпросът: защо трябва да пилеем сили за отбраната на градове и села, в борба между размирните румелийски управители и Портата, когато същите тия сили биха допринесли решаващо в другата, обща борба; на славянството против изконния му враг?

В стаята настъпи тишина. Чуваше се как тежко поема дъх чужденецът; като човек, хвърлил последната монета в голяма игра. Замбин чувствуваше и тържество (най-сетне изговаряше надеждите на своя род пред човек, властен да помогне!), и безсилие — тъй слабо прозвучаха думите му. „Да бих имал глас — помисли той, — глас като камбана! Нека гръмне и се понесе по крайбрежните улици, над дворци и кораби; да проникне във всеки руски дом! Нека не забравят, че тяхната борба — победите и пораженията на Русия — не са единствено нейни…“

— Вие давате ли си сметка, приятелю, че Русия не се намира във война с Турция? — предпазливо попита генералът.

— Да. Но всеки мир между Русия и Турция е само примирие. Ако не утре, вие ще преминете пак Дунава след година или три. Ала българите са въоръжени тъкмо днес, ваше благородие, тъкмо сега в Румелия липсва власт. Един опит да бъдат обединени разпръснатите усилия на градове и дружини ще донесе успех, по-сигурен от сръбското въстание. Ще ви доведе пред вратите на Константинопол…

Не, това беше вече прекалено смело! Генерал Горич се облегна назад, присви очи; дали нямаше работа със смахнат? Чужденецът предлагаше просто и ясно земята до Константинопол — столетната мечта на руските царе. В съзнанието на всеки русин тя приличаше на приказка — примамваща и небъдна, — една от ония, които не помниш кога си научил.

Можеше ли човек да заговори за Константинопол като за нещо постижимо, не бе ли туй светотатство с мечтата?

— Нека говорим като мъже и държавници, ваша милост; каква е задачата на вашето пратеничество?

На този въпрос (първия, който би трябвало да чуе тук) Иван Замбин не знаеше отговора. Пратеничество… Кой и защо го бе изпратил, какво би предложил един врачански търговец, измъкнал се нощем из земята си, приет в Русия поради поръчителството на друг един изгнан българин — бившия владика на Враца? Не изглеждаше ли наистина налудничава неговата поява пред тези хора на определените цели и трезви действия?

— Аз предлагам малко, ваше високоблагородие — поде вече без вдъхновено напрежение Замбин, — подкрепата на своя въоръжен народ в една бъдеща война срещу Портата. Ако тази война не закъснее твърде много, разбира се.

— А какъв ще бъде изразът на това взаимодействие?

— Ще го определи Русия. Българите още нямат свои държавници. Бяхте прав — ние сме народ от хайдути.

— Само не мислете, че Русия е равнодушни към съдбата на този народ. Ако днес не ни е до него, ако над Русия, над Европа е надвиснала заплахата на антихриста и ни кара временно да забравим всичко друго, то не означава…

Генерал Горич премълча. Искаше да не отпрати без надежда човека, успял да го спечели за един час, а се боеше да обещае каквото и да е; такова обещание би породило напразни жертви.

— Опитайте се да ни разберете! — В гласа му имаше почти молба. — Ще направя всичко по силите си, давам ви дума! Ще се постарая да научат за вашето пратеничество от най-високо място.

— Кога да се надявам на отговор?

— Не толкова скоро. Господарят-император е претоварен с дела по нашите действия в Австрия. Но ще използувам първия удобен случай.

— Месец, два?… Извинете, че настоявам, но престоят ми в Петербург е свързан с… известни трудности, не би могъл да продължи неопределено…

Горич безпомощно вдигна рамене — какво наистина зависеше от един стар войник, посаден зад тази маса, за да докажели някому, че…

Иван Замбин стана.

— Ваше високоблагородие, приемете моите най-смирени благодарности.

Генералът го прекъсна с движение, което искаше да каже, че между мъже е излишна всяка тържественост. И подаде на Замбин своята тежка, космата лапа.

— Простете, че се намесвам, ваше високоблагородие — обади се адютантът. — Но за да бъде даден ход на всякакъв вид постъпки от страна на негова милост, той трябва да представи своите пълномощия.

— Пълномощия?…

Май всяка дума от този род смущаваше генерала. Той погледна младия офицер, като да се надяваше на помощта му.

— Негова милост следва да удостовери кой и защо го е изпратил в Петербург, в какви рамки е упълномощен да преговаря. Необходим е документ.

За миг Иван Замбин си помисли за сакатия войник в тремовете на разни колегии, за туй, че неговата сакатост не доказваше нищо, понеже не била скрепена с подпечатана книга. Документ. Как не се сети по-рано! Длъжни ли са хората да вярват на един непознат чужденец, който предлага на Русия Константинопол?

Въздъхна си. Ето: пътят, дето допреди малко изглеждаше открит, завиваше, затваряше се в кръг. Иван Замбин трябваше да започне отново.

— Съвсем ли е необходимо?… — попита той, за да каже нещо.

Отнапред знаеше, че е съвсем необходимо.

— Да.

— Тогава ще се наложи да почакаме. Няколко месеца. Докато получа пълномощия.

— Нима ги нямате на ръка? — не скри изненадата си адютантът.

— А вие как мислите? — рече Замбин. — Може би трябваше да се явя пред пашата в София и му поискам документ, че съм в правото си да търся за българите руска помощ? Простете, пропуснах.

Поклони се. Двамата го изпратиха мълчешката.

— Документ!… Пълномощия!… — с лице към затворената врата изрече подире му генерал Горич.

И ако човек не би чул думите, а само гласа му, щеше да помисли, че „екатерининският“ се е разругал.

VIII

Зимата, първата във Влашко, Софроний изкара зле. Тъкмо Добри си мислеше, че тук, на тихо и сигурно, наставникът му ще се отърве от своите триста и деветдесет болежки, излезе напротив; като изпрегнато добиче, дето дълго се е напъвало да не рухне върху браздата, така и Софроний се срина отведнъж. Болестта му започна уж с проста настинка, а едва не го отнесе в гроба, макар книжника да обикаляха най-прочутите букурещки доктори.

„До дъно е изчерпан негова светост — беше заключението им. — Чудно, че се е закрепил и дотук, щом е заболял още преди трийсетина години (за Софрониевата душевна теснота ставаше дума). Невероятно!“

Ако букурещките лечители бяха познавали стария, както го знаеше Добри, нямаше да се чудят; Добри започваше да вярва, че у учителя му живее незнайна сила. Преди десет години още, когато го завари в Арбанаси, Софроний му напомни вощеница с треперливо, замиращо пламъче. „Какъв късмет, че не се забавих още месец-два! — рече си тогава Добри. — Толкова навярно са му останали.“

А оттогава — десет години…

Добри виждаше как всяка божа заран Софроний се навдига бавно, на пресекулки; виждаше го как с мъка и болки (при все че си охкаше тихичко, без злоба) разкършва тяло; как цялата тази мълчалива борба със себе си, с немощта и старостта запълва поне част от всяка божа заран. Но щом усетеше, че се е размърдал, че и днес ще се живее, Софроний пъргаво подреждаше работата за през деня: какво ще направи той и какво — послушникът. Сетне сядаше, прекръстваше се и отхлупваше дивита, докато Добри още остреше перцата или гладеше хартията с хладка ютия.

Но както се каза, наставникът заболя, преболедува цяла зима, та по едно време Добри отчаяно си мислеше, че той не ще дочака пролетта. А Софроний сякаш само нея беше чакал. Щом през прозореца светна първото слънчице, старият се ококори. Преди две седмици Добри го завари да спуска плахо нозе от леглото — опитваше се да стане, без да го видят; след още ден-два зашари из стаята; след неделя беше на улицата.

Добри беше се надявал, че още месец поне наставникът му някак ще се удържи мирен, защото го е стреснала смъртта. Нищо такова. Неизминала неделя, откак старият се разшава, една вечер Добри чу познатото: „Утре тръгваме“.

— За къде пък сега? — попита го унило.

— До Римник само, Добри. Съвсем близичко. Нарочно не ти казах досега: една работа се отваря. Ех, ако стане!… Ако стане и то, Добри, ще знаеш, че умирам със затворени очи, не ще са били напусто страданията на грешния Софроний.

— Че какво е то, отче?

— Типография! Истинска. Наша.

— Как наша?

— Българи я държат. Тукашни. Помниш ли, на няколко пъти, докато болеех, идва един Тодор Стоянович, видинлия?

— Помня. Той още от вратата рече, че ти бил ученик.

— Е, ученик! Много дойде ред във Видин да изуча някого на нещо. Ама той така говори от почит. Та същият тоя Тодор е майстор типограф. Посъбрал пари, купил си чаркове и ги отнесъл в Римник, защото там митрополията си нямала типография. Прибрал при себе си още няколко наши момчета, бежанци. И това е, типосват си влашки духовни книги, изкарват.

— Затова ли ще се навдигнем на Римник, отче, за да видим как някои си типосвали влашки духовни книги?

— Че и затова само да бъде, малко ли е? (Софроний никога не разбираше липсата на любопитство у някого.). Ама не е само затуй, ки. Отдавна си имам аз нещо наум, Добри. То е такова голямо дело, че — ако да бях умрял зимъска, — щях да жаля, дето не съм го доживял: искам да типосаме в Римник първата наша книга на прост език! Неделника, дето го нагласих във Видин. А?

— Ех, отче, да можеше! — рече само Добри, забравил страха си, че утре Софроний ще вземе наново да се простуди.

— Ами то от нас зависи дали ще може — бодро отвърна старецът. — Ето, хората са готови да ни вземат половината от онова, що взимат за типосване. Хартия дал господ, мастило — също. Какво друго?

— Пари — каза късо Добри.

Но сега Софроний не се омърлуши, както винаги, когато се споменеше тая дума.

— Туй да ни е грижата!

Ученикът се разсмя: цял живот парите бяха най-голямата грижа на Софрония, а току-що те му се видяха нещо дребно, дето ще оправиш за ден-два, ако си речеш.

На другия ден гавазинът ги събуди още в тъмно да им обади, че колата била готова. До обед стигнаха в Римник и Софроний, нехапнал, неподвил крак, щръкна в типографията на Тодор Стоянович.

Щрап… щрап… щрап…

Чарковете падаха и се вдигаха, водени от умелата ръка на майстора; момчето сръчно подпъхваше под тях белия лист; другото момче го поемаше — щом калъпът с буквите го отпечата — и отмяташе върху широкия тезгях.

Щрап… щрап… щрап…

Софроний следеше тази равномерна, безпогрешна смяна на белия лист с типосан, а от лицето му не слизаше щастлива усмивка: доживя да види истинска типография книжникът! Въртеше мършав врат, за да следи работата на чарка, стихнал, погълнат от зрелището.

Двама зяпаха до тъмно, защото майстор Тодор не обичаше да отпуска момчетата си преди време за щяло и нещяло. Без да го притеснява старият, почитан гост, той си изкара работата до сами края. Вече съвсем по мрак Тодор Стоянович заглави високо калъпа с буквите; прибърса с мазен парцал разните нарези и сглобки; метна върху чарка голямо, кърпено и омазано в мастило зебло. Разкърши ръце, та ги кръстоса така, че изплющяха чак зад гърба му, и изгледа засмяно владиката.

— Хайде! За днес стига!

Беше се изплескал с мастило по едната буза и тъмната му брада изглеждаше крива-крива, смешна. Дебелата риза лепнеше на плещите му — вир-вода беше майсторът. После обърса ръце в мазната кърпа, но чернилката си остана.

— Здраво държи мастилцето, майка му! — мърмореше си той. — Немска направа!

— Я кажи ми ти сега, майсторе — подхвана Софроний, — туй, дето мислихме ние с тебе, колко пари горе-долу ще излезе? Оздравях вече и му е време да започнем.

Майсторът позапря.

— Ама ти наистина ли, отче Софроние? Пък аз си виках, че ти само тъй. Зер, къде се е видяло типосана българска книга? Кой ще я купи, виках си. Мигар ще я отнесем в Турско и ще отворим сергия на Узунджовския панаир?

— Не — отсече старият. — На панаир няма да може. То, ако щеш да знаеш, всичката и тук ще се изхарчи, Влашко и Молдова гъмжат от наши бежанци. Ама от това няма полза; тая книга трябва да премине отвъд. Нека види родът ни, че и ние вече сме наравно с другите — имаме си типосана книга. Веднъж да бъде начало!

— Кое? — не разбра майсторът.

— Начало. Какво да е начало. Нищо си нямаме още, нищо! А така, от един път: типосана книга на наш език.

— Защо говориш тъй, отче — почтително го поправи Тодор, — намират се из Българско и типосани книги. Руските калугери, дето носят от Московията.

— Не разбираш ти за какво говоря, Тодоре. Не църковна, викам аз; кой отбира църковното? Българска книга на прост език. Както си говорим сега ние с тебе, на такъв.

— Бре! — само каза Тодор.

— Та? Колко ще ни струва една книга от триста листа, да речем?

— То си зависи… — проточи майсторът. — Зависи колко броя ще типосаме.

— Най-многото, дето си типосвал. Хилядо броя! А?

— Хилядо! Отче Софроние, че то ще струва торба пари. Аз печалба ти не искам, държа си думата. Ама пак не ще бъде долу от десет хиляди гроша.

Добри, който слушаше пазарлъка, свирна през зъби; за такива пари бе чувал да се говори само във Видин, при Пазвантоглу, дето грабеше три земи.

— Вярно, много… — посърна владиката.

— Затуй, викам аз — продължи Тодор, — да типосаме по-малка книжица, че и по-малко бройки. Стотина странични така, триста броя, а? Пак ще бъде начало, отче.

— Не — упорито поклати глава старецът, беше си наумил. — Ако ще е, да е! Ще ги съберем ние тия десет хиляди гроша!

— От кого?

— От словолюбивите българи из Влашко.

— Ама, дядо владика, ти барем знаеш как изкараха зимата на чужбина. Гладуват нашите, сушина нямат.

— Ще дадат. Гледай само как ще дадат! За тях е тая работа, нали?

— Дано, отче!… — не вярваше много майсторът.

Двамата приличаха на заговорници: мижавата светлина дълбаеше широки сенки по лицата им, та майстор Тодор изглеждаше вече не смешен със своята очертана буза, ами страшен, като върколак. Срещу него жалко вдъхновено примигваше старият владика, вторачен в осаждения великан, сякаш в икона.

— Господ ще ти въздаде за труда, майсторе! — рече той.

Добри се сети, че учителят не току-тъй призовава бога: щеше му се да има по-тежък свидетел на майсторовата дума.

От Римник се върнаха още на следния ден. До вечерта Софроний нещо писа, зачертава и пак писа, а накрай подаде на своя послушник ситничко изпълнен лист.

— Туй ще го препишеш петдесет пъти, Добри. Много е, вярно, ама трябва.

Беше писмо. До влашките българи. И простовато, и витиевато, както си умееше учителят:

„Благороднейши и честнейши търговци, духовните наши чада Хаджи кир Петко, кир Йовчо, кир Сава, кир Нягол, кир Димитри Карлович, кир Искрю Събович и прочие, вси християни, що се нахождате по Влахобогдания, любезни чада на наше смирение: благодат да бъде вам и мир от господа бога, а от нас — мир и благословение!

Вашето милостивонравие и великодушно достойнство, що е славно име ваше по далечни места, то ме повдигна да пиша до ваша честност, любезни мои чеда. И ако не съм имал щастие да видя вашите честни лица и да позная ваше благородие, но длъжен съм да почитам вашето достойнство и похвално име, що го имате у вас доволно. И заради това дръзвам да пиша до ваше благородие, като аз, смирений, с божата света воля се наканих и изписах за всичките недели четеното свето евангелие с тълкуванията и нравоученията им и за всички свети божи празници и житията и чудесата на всички светии през годината от славянски и дълбок гръцки език на български прост език, да се прочита на всички недели в църквите, като да разумяват и прости, неучени човеци, и жени, и деца закон божий. Понеже нашите книги са написани на славянски стар език, а не разумяват простите човеци закон божий, много и свещениците не разумяват. Заради това се потрудих аз грешния и преписах тази книга душеполезна на прост български език, какъвто хоратиме ний. Ето, провождам ви и предисловието на тая книга, да го видите.

Затова сега дадохме тази книга на стампа, сиреч на печат, да се напечатат хилядо книги и всяка книга по триста листа ще бъде. Но с много харч бива тоя печат: ще идат до десет хиляди гроша, а аз нямам толкова хал.

Заради това ви моля, зная, понеже имате вие милостива душа и добротворно сърце и желаете да сторите добро. Защото това е добро общо за целия български народ, моля ви да помогнете на това: защото това е по-добро и от хаджилък (Йерусалим), и от Света гора (Атон), понеже в хиляда църкви ще се споменат вашите имена, докато свят стои, и от това поучение колко човеци ще се наставят в правия път! И според това колко полза ще има за душата си такъв човек, който е помогнал да се типоса такава книга, защото досега такава книга не е било по света на български прост език!

Такива книги на прост език имат гърците и сърбите, и власите, и русите, и други вери; само нашите бедни българи нямат такъв дар. Затова са потъмнели с незнание. Но да се потрудим да извадим тази сега на свят, веднъж да стане начало и после, след нас, надявам се, много такива прости книги да се изпишат, но работата е веднъж да бъде начало.“

Както винаги, когато се случеше да прочете новонаписани Софрониеви слова, Добри се изпълваше с възторг: в какво се криеше заразителната им сила? „В страстта“ — отговаряше си сам, както онзи далечен ден, когато бе чел приписката към Паисиевата история. Сега Добри си мислеше същото, докато преписваше туй дълго, жалостиво писмо. А до него Софроний препрочиташе Неделника, шареше дребно из белите му полета, от време на време позапираше, за да изчете на глас някое място — да си го чуе, както му беше навик. Тогава Добри вдигаше очи; Софроний винаги бе му се струвал много особен в такива мигове.

Старецът произнасяше думите бавно, отчетливо, като че им търсеше глас за песен. „Сякаш гуслар, дето си наглася гуслата“; наистина така унесени очи имат свирците, преди да засвирят — те отначало изпиват песента вътре в себе си и тогава я пускат.

Седяха — всеки зает със своя работа — двамата книжници в приземието на букурещката митрополия. Някога, след много години, хората щяха да си представят кой знае как раждането на новата българска книжнина. А то бе тихо и просто, както става с всяко значително нещо в историята.

Работеха вече четвърта седмица — Неделникът беше цяла тухла изписани листове, а Софроний го премяташе за десети път. Добри бе започнал да преписва на чисто първите му страници, но старият току подхващаше някоя от тях И пак я нашарваше от горе до долу: за ужас на преписвача.

— Така не ще свършим и до втора тръба, отче! — обаждаше се Добри.

— Три пъти мери, веднъж режи! — казваше учителят.

Типосаната книга му се чинеше много по-голямо нещо от ръкописната — нали всяка нейна грешка ще се умножи хилядо пъти.

Дните си вървяха, двамина пишеха от тъмно до тъмно, а в митрополията запристигаха първите пари, дарени от този и онзи.

Не разните кир Йовчовци и Хаджи Савовци се отзоваха първи. Дори не и последни. Какво ли са си викали едрите букурещки търговци: „Защо да плащаме пешин пари за книга? Ще излезе тя, ще си я купим. На зелено пари не се дават!“

Но из Влашко се намериха други десетки българи — същите, дето Тодор казваше, че мрели гладни през зимата — и те взеха да изпращат по десет, по петнайсет гроша пари, пазени за зор заман.

Чудно нещо е мярката на българина за „зор заман“.

Друг да е, щом види, че децата му замръкват неяли, че майка му более или самият той посреща зимата бос, ще реши веднага, че е дошъл зор заман, и ще бръкне най-дълбоко, ще извади последната си пара. А българинът хубаво знае, че туй още не е зор заман; че има къде-къде по-страшно от такова; че винаги и от всяко лошо има по-лошо. За него тъкмо лошо — последното в редицата на земните злини — той стиска последните си пари. Но тъй като за никое не може да бъде уверен, че е именно последното, все едни десет-двайсет гроша остават непохарчени. Затуй, ако попиташ власи, сърби или турци, ще ти кажат, че по цял свят няма хора стиснати колкото българите.

Другото чудно на българина е това пък че тия пари, които пренася непохарчени през глад, болест и беди, той леко ще даде за нещо, дето нито ще го нахрани, нито обуе. За обща полза, както се казва. Така през късната пролет на хилядо осемстотин и пета година българските бежанци във Влашко събраха десет хиляди гроша, за да бъде отпечатана на прост български език една книга.

Десет хиляди гроша! Толкова нямаше по него време и най-едрият български търговец в Турско; толкова вземаше Юсуф ага, за да опропасти поход срещу размирна Румелия; толкова трябваха на Осман Пазвантоглу, за да изхрани цял месец многохилядната си войска, за половината от тия пари — майка и лихва, трийсетгодишни борчове — самият Софроний Врачански беше се излагал безброй пъти на смърт и поругание. А сега с една само хартия книжникът събра на честна дума десет хиляди гроша.

Беше през дните, когато майстор Тодор дойде из Римник да вземе Неделника. Хартията била купена, каза, та можел да започне.

Дълго огъва Софроний ръкописа, завързва го с връвчица, а все се бавеше. Сякаш се боеше да изпусне творбата си из ръце, неизпипана докрай. Сетне, забелязал, че и Тодор, и Добри го гледат с очакване, въздъхна, зави книгата още веднъж в чисто месалче и я подаде.

— Хаирлия да е дано!

Добри смяташе, че учителят ще заръча много работи — за Софроний нямаше по-скъпо от труда, който започваше сега. Но обикновено словоохотлив, днес Софроний мълчеше. Той изпрати майстора до пътната врата и се върна след доста време в стаичката.

Добри прибираше перцата и дивита, разчистваше — нали работата свърши.

— Чакай, чакай! — спря го старият. — Какво си се разбързал.

— Да посбутам, отче.

— Не бутай! Нищо не е свършило. От утре започваме друга книга.

— Ти за гражданското позорище ли, отче? Нали нея ще напишеш, когато видиш как се похарчи първата?

— Да, за нея така. А пък докато се типоса Неделника, искам да наредя аз друга една книжчица. За мене си.

— За душата си ли?

— Не, Добри, за тялото си. За всички митарства и тегла, дето претегли тленното тяло Софрониево на земята…

— Житие!… Аз, да призная, отче Софроние, все съм мислил: до някой ден ще ти напиша житието. Зер, кой светец български е изстрадал колкото тебе? Нека знае родът ни мъчениците си, нека ги споменава!

— Не, Добри — отговори му учителят, — не ще оставя ти да напишеш житието ми. Зная, мил съм на сърцето ти, ще ме похвалиш доволно, ще изпишеш златна нимба около образа ми. Ще стане житие, както всички жития: елейно, наставително, да служи за пример на паството. Пък аз не ща такова, Добри… Не слава искам аз с житието си, а прошка — да ми простят хората от моето време и от времената напред, дето не съм бил пастир на мястото си…

— Ти ли, отче Софроние?… — горещо се възпротиви Добри.

— Аз… Ти знаеш ли, Добри, на какво се вика пастир? Голяма дума е то, няма по-велико от истинския пастир. За един пример трябва да живее той и за нищо друго. И ако трябва да даде пример със смъртта си, длъжен е да приеме тази смърт като дар божи.

А пък аз съм още жив, Добри… Живея си, макар, ако исках да запазя чисто своето пастирско лице, трябваше отдавна да съм мъртъв. Гънах се, отстъпвах, бягах и се крих; цял живот се борих за година живот още, за ден… От слабост, от боязън. И за още нещо — туй казвам само на тебе: винаги мислех, че от жив човек родът му може да има повече полза, нежели от мъртъв мъченик, тъй мислех. Стига българите са имали само мъченици; работници трябват на рода ни! Това се и старах да бъда: работник за общото благо.

Ето, Добри, туй ми се ще да опиша в житието си, туй не ще направиш нито ти, нито друг някой. Искам да обясня на хората защо не бях пастир на място.

Послушникът не отговори. Беше престанал да раздига купчините хартия и сега много внимателно остреше перата. За да не забележи старият, че очите на Добри са мокри.

Тъкмо по туй време почука владишкият гавазин и предаде някакъв сгънат лист.

— За мен ли? — завърна се из мислите си Софроний. — От кого?

Старецът заразлепя печатите, зазанича. Сетне, все тъй мълчаливо, сгъна листа.

— Лоши новини, а, отче? — не се сдържа Добри.

— Не… — замислено отвърна старият. — По-скоро добри… Нашите, двамата ония, дето проводихме есенес, стигнали до царя.

— Замбин и Николов ли? Мигар!…

— Доживях, Добри! — едва не изхлипа, трепереха ръцете му, тресяха се тесните плещи; приседна, за да продължи: — Доживях да чуя, че родът ни е застанал пред света!

— Е? Там какво станало?

— Поискали им някаква книга. Да покажат, че са наистина пратеници, а не на своя глава…

— Ами такава книга веднага ще издаде букурещката наша община, от туй по-лесно няма.

— Не. Не българите в чужбина, българите от Българско трябва да поискат помощ.

— Че как ще бъде тази?

— Не знам… Ще видим… Нали до едно писмо стигна работата, все ще я нагласим. Утре ще обиколя нашите, може някой да премине отвъд…

— Нали утре започваш нова книга, отче? — подсети го Добри.

Софроний се засмя:

— Не ще бъде утре, видя се. Не е завършено още житието на грешния Софроний, Добри, прав беше ти: житие се пише за мъртъвците.

Книга четвърта

I

Тази есенна заран генерал Себастиани се събуди с упоритата мисъл, че го чака нещо важно. Седна на леглото, тръсна глава и се протегна, та изпукаха ставите му. Чак тогава (събуждаше се бавно, като всеки още млад, много здрав и много спокоен мъж) мислите му се избистриха. Сети се и коя беше важната работа:

Днес щеше да се представи на султан Селим III.

Всъщност, Себастиани беше в Константинопол вече от месец, но представянето на чужд посланик при турския двор е церемония, каквато по свят няма (това научи от Семонвил, предшественика си, след като Семонвил излежа своите две-три години в Еди-куле — там турците затваряха без обяснения всеки посланик на воюващата с Портата държава — и се завърна в родината). Представянето на чужд посланик можеше да стане само в деня, в който раздаваха еничарските заплати.

— Е, защо? — бе попитал той Семонвила, тъй като не виждаше връзка между дипломацията и еничарските заплати.

— Защото — заобяснява Семонвил — всеки френк-гяурин трябва още в първия ден на посолството си да съзнае неизмеримата мощ на еничарството, а еничарите от столицата се събират в Топкапу само при изплащане на заплатите им.

С една дума, за да опознае нагледно въпросната мощ, Себастиани загуби цял месец в разходки из Константинопол. Разхождаше се като частно лице, вбесен и унизен: нима Селим не знае, че Себастиани е не просто посланик, че мисията му е изключителна! Войските на император Наполеон за туй време обраха победи, при Йена и Ауерщедт (като следствие от тях държавите в Европа намаляха с една — изчезна от картата кралство Прусия); преди два дни Себастиани бе известѐн за падането на Варшава (търпеше удари вече твърде сближената през последните години с Портата Русия), а султан Селим чакаше еничарите, за да приеме посланика на победителя.

„Всесветлият! — дръзко се люлееше на пръсти Себастиани, докато слугата го обличаше. — Те (бе дума за мюсюлманите) все още сериозно броят своя халиф за сянка на Пророка. Селим! — Последният дипломат не би заложил едно су върху Селим!“

Но както и да бе преизпълнен от онова самодоволство, което превръщаше младите Наполеонови генерали във въплъщение на човешкото благополучие, на успеха и победата, генералът лъжеше себе си: Себастиани тази заран се чувствуваше като ученик пред изпит — най-сетне щеше да срещне странния повелител на правоверните.

Беше вече облечен. Тесни, снежнобели гащи; син мундир с червени ревери. Синьо, бяло, червено… Цветовете на революцията.

Впрочем, за революцията вече почти не се споменаваше през тази хилядо осемстотин и шеста година. Не я споменаваше Бонапарт, нито останалите владетели на Европа (вече им беше ясно, че воюват не срещу нея, а срещу един себеподобен, но много по-силен, в това бе разликата).

Та клетвите, произнасяни по височайше нареждане във всички черкви през тази година, не целеха разбунтувания, обладан от нечиста сила народ, а единствено антихриста, „неистовия враг на мира и благословената тишина, Наполеон Бонапарте, който се отрече от християнската вяра и въздава полагащото се само богу поклонение на разни идоли, човешки твари и блудници, приобщи, се към гонителите на нашата църква, проповядва мохамеданския Коран и прочие, и прочие…“

„Нищо не губи негово величество от тази смешна история.“ — С такова ведро заключение генерал Себастиани излезе из посолството.

Вън беше се строила свитата му: дванайсет офицери от разните родове войска (тях водеше за учители на Селимовите низами), драгоманите, чиновниците французи. Генерал Себастиани придирчиво ги разгледа; искаше неговият първи прием в Топкапу да се запомни. Най-дълго спря очи върху един дребничък, сладко рус лейтенант.

„Не трябваше да я взимам със себе си! — ядоса се още веднъж той. — Как можах да отстъпя пред женски прищевки, къде се е видяло жена в Топкапу!“

— Цялата работа бе решена снощи. Мадам Себастиани заяви, че ще придружи мъжа си в сарая; мадам обичаше приеми, церемонии, с една дума — струпването на голям брой великолепно облечени хора, които си говорят любезности и се хранят изискано. „Винаги ще ѝ личи ниското рождение“ — помисли си с раздразнение генералът.

И така, отзарана нахлузиха на мадам гренадирски мундир, качиха я на кон и подредиха между другите офицери. Въпреки придирчивите погледи на Себастиани той не откри жена му да бие в очи. Беше още тъничка, пък и бременна едва във втория месец, та би минала за млад мъж.

— Изглежда убедителна, нали? — обърна се Себастиани към драгоманина си, левантинец.

— Напълно. Въпреки че като красив младеж мадам е изложена на опасност не по-малко, отколкото като жена.

Себастиани не разбра.

— Вероятно ви е известна слабостта на турците към хубави момчета. Упорито се говори, че Селим хан също не ѝ е чужд.

— Не се поддавайте на улични слухове! — строго го прекъсна генералът.

— И все пак светът търси обяснение, ваше сиятелство: защо Селим хан, четирийсетгодишен, още не е имал жена? — бранеше своя уличен слух драгоманинът.

— А къде е казано, че човек трябва да се ожени до четирийсет?

— Не ме разбрахте, ваше сиятелство. Селим хан не само е неженен; той до днес още не е взел любовница, наложница, никаква жена.

— А как това ви е известно? — продължаваше да разхищава западняшкото си невежество Себастиани.

— Ваше сиятелство! — Драгоманинът бе възмутен. — Та как може турски султан да вземе жена; без никой да узнае? У тях целият двор се събира да зяпа, когато султанът отвежда жена в леглото си. Винаги, безусловно, няма друг начин! Затуй всички са съвсем сигурни, че Селим хан е… девствен.

Себастиани бе извил нетърпеливо коня: до дън душа го гнусяха тоя род приказки, а драгоманинът му завършваше с тях всеки разговор. Сякаш в Ориента нямаше нищо по-обичайно от низкия, нездрав разврат; сякаш всичко съкровено тук изнасяха на улицата.

Застана начело на своята свита, неочаквано отвратен от мадам, от драгоманина и целия Ориент.

Себастиани не допускаше, че същата отврата бе карала Селим хан III да живее до четирийсетата си година като осмиван от поданици и чужденци немъж; че бе приел доброволно да остане без потомци. Хората рядко допускат нещо човешко у човека. А другото човешко, за което не знаеха, беше, че Селим хан нощем, преоблечен и сам, посещаваше някаква гяурка — така халифът си спестяваше свидетелите, спестяваше си поне част от помията на Топкапу.

Предшественикът на Себастиани беше прав, казвайки, че по цял свят нямало церемония, равна на приема на нов посланик при Портата. Себастиани бе подготвен, но не съвсем — не за шестчасовите изтезания при пек, смрад и неистова свирня. Три от тия шест часа генералът прекара в някакъв „кьошк на Приветствията“, за да присъствува на почитта, която великият везир лично, другите везири и висши сановници отдадоха на еничарството. Самото еничарство — събрано в многохиляден брой — запълваше целите дворове на сарая. То се държеше, както винаги: лениво-надменно, нехайно.

Вече по обяд Себастиани най-сетне бе отведен в одаята на Дивана — генералът беше не на себе си от умора и досада. Там той бе заставен да седи още два часа; през тия часове везирите управляваха, приемаха просители, обядваха с еничарска чорба и пилаф. Себастиани слушаше непознатия език, наблюдаваше странния, прекалено беден като за велможи обяд, а все не успяваше да проумее защо той, посланик на императора, трябва да присъствува на цялата тази безсмислица?

За шестте часа на церемонията бе разменил едва шест изречения с великия везир.

— Как е здравето на височайшия ви император? — попита старият велможа.

— Благодаря, ваше превъзходителство, добро е — отговори Себастиани чрез драгоманина си.

— А вашето здраве как е, ваша светлост?

— Благодаря на ваше превъзходителство, добро.

— Нуждае ли се от нещо ваша светлост?

Тук Себастиани би изкрещял диво, както военачалник в отчаяна битка: „Нуждая се от подкрепление! От чаша вода, от човешки обяд — искам спокойствие!“

А отговори с корава усмивка:

— Благодаря на ваше превъзходителство, от нищо.

Толкоз. Това бе държавническият разговор, заради който генералът изтърпя полудневни кръстни мъки. Великият везир пак посегна за лъжицата си и остави своя гост да се топи от досада.

Когато и последният еничар на двора получи плата — кесия грошове, — а велможите с многократни поздрави се изнизаха подир еничарските редици, френк-гяурите бяха отведени пред третата врата, „Врата на щастието“. Тя водеше към самия сарай.

Пак спряха пред нея, та на Себастиани остана време да я огледа.

Тя беше ниска, широка, заслонена с голяма стряха, под която имаше вкопани в дебелия зид на сарая скамейки. Отвъд портата — отворена докрай — французинът надзърна в третия двор. Нищо там не го заслепи; султановите покои приличаха на всяка средна ръка крайморска къща по Босфора, но каменна — това ѝ беше разкошното.

Навярно в третия двор, че и в Топкапу изобщо най-забележителна бе приемната на султана, завряна точно срещу Вратата на щастието. Широк чардак, опрян на осем дървени колони, украсени как да е с груба резба; изписана с избелели бои предна стена, а в нея — няколко малки прозореца.

Третата врата май носеше с право името си — за щастие Себастиани остана прав пред нея едва половин час; към посланика пристъпиха двама здравеняци капуджии и го уловиха яко за колана, докато трети разкопча сабята му и я свали.

Объркан, посланикът на френския император забеляза, че и със свитата му постъпват така — всеки френк-гяурин стоеше, неудобно притиснат между двамата капуджии, блед, та зелен, сякаш идеше последният му час.

„Мария, дано тия диваци действително държат хората ми само през кръста! — помисли си той. — Ако зашарят с ръце нагоре-надолу, ще разберат що за човек е моят гренадирски лейтенант…“ Но двамината мъжаги, които стискаха мадам през кръста, приличаха на истукани с неподвижните си лица. Затуй пък самата мадам беше ни жива, ни мъртва. „Нека! — рече си той жестоко. — Нека се научи, че тук няма място за хумор!“

Закрачи, когато капуджиите го тласнаха напред. Стараеше се да върви в тяхната крачка, а то не беше лесно — турците стъпваха често и неравно, та Себастиани се тръскаше, щръкнал половин глава над тях. Изкачи шестте стъпала на приемната; вратцата зяпна, отворена отвътре.

Себастиани свикна бавно със сумрака, който пълнеше преддверието, надяваше се, че вътре ще му светне. Излъга се, приемната бе мрачна колкото и преддверието — единствен прозорец в десния ѝ ъгъл хвърляше сноп светлина. В нея Себастиани различи ниски, широки миндери покрай стените, а на едно място — близо до прозореца — бе поиздигнато нещо като кошарка.

Себастиани — посвикнал с мрака — забеляза, че в кошарката кръстато седи някой: Селим.

Стеснен от ръцете на стражата, Себастиани все пак опита поклон — нищо не излезе. И докато съобрази, между него и султана застанаха цяла тълпа капуджии; представяха на Селим подаръците от посланика.

Учтивостта изискваше султанът да ги разгледа. Това и направи. А Себастиани бе благодарен на късите мигове, през които наблюдаваше владетеля.

В годината хилядо осемстотин и шеста султан Селим вече не можеше да мине за млад. Себастиани отбеляза това с изненада, защото светът продължаваше да взима Селим за младеж — тъй младежки се струваха на Европа увлеченията, несполуките, разочарованията му.

Подготвен за важността на своето пратеничество, Себастиани се мъчеше да разучи безстрастно противника си. Не успя; малцина чужденци успяваха да устоят на очарованието, което излъчваше Селим: да останат хладни към неговото подкупващо величие, съчетано с някак момчешка чистота — всичко, което бе непонятно на самите султанови приближени.

— Благодаря на ваша светлост за даровете, наистина щедри дарове на велик владетел — прекъсна наблюденията на Себастиани Селим.

И гласът му, както всичко у султана, изненада чужденеца: не бе очаквал в Топкапу такъв съвършен френски. После Селим направи знак на свитата французи и капуджии да излязат. Останаха сами в приемната, окътани от сумрак.

Щом се видяха насаме, султанът спусна нозе от смешната си висока клетка; скочи, придържайки полите на халата си, за да запази поне част от своето достолепие.

— Седнете, ваша светлост! — покани той просто госта си.

Себастиани седна на миндера и веднага до него се настани Селим.

Бяха съвсем близо един до друг. Себастиани не наблюдаваше, ами съзерцаваше странния, трагичен владетел на османците, за когото вървяха тъй много слухове в Париж, Потсдам и Виена. Всъщност Селим не изглеждаше трагичен; цялото му изящно лице светеше с матов блясък, с някаква тъжна нежност.

— Нямате представа колко щастлив ден е за мене днешният — заговори той. — След осемгодишна вражда (напълно чужда на нашето старо приятелство с Франция, на личната ми привързаност към френската мисъл и книжнина) в моята столица отново идва френски посланик.

— Господин Семонвил…

Себастиани преднамерено започна с това име, за да покаже на султана, че Франция изисква извинения за случая Семонвил, но Селим не го остави да продължи.

— Нека не споменаваме нито Семонвил, нито Египет! — заповяда меко той. — Нека приемем и двете за недоразумение.

— Ваше величество е прав: дано отново разцъфти вековното приятелство между Портата и Франция! Макар без свое посланичество в Константинопол, моят император през изтеклите години отблизо и присърце следеше събитията в Югоизтока…

— Събития!… — Султанът се засмя горчиво. — Това не са събития, а безграничен хаос.

— Моят император, съжалява, че напрегнатите военни действия на Запад не му позволиха досега да се намеси…

— Защо? — уж невинно вметна Селим. — Вашият владетел има известен дял в издигането на Пазвантоглу. Дълго време (тъкмо при голямата обсада на Видин) Пазвантоглу разчиташе именно на Франция.

— На това бяхме принудени от обрата в турската политика, ваше величество — отби Себастиани. — Изненадващото сближение на Портата с Русия ни накара да заложим за кратко на Пазвантоглу.

Селим премълча: лъжата беше твърде нагла. В действителност съюзът между османците и Русия бе последвал връзките на Пазвантоглу с Консулството.

— Струва ми се, вземате причината за следствие, ваша светлост, макар то да няма значение за въпросите, които ще разискваме сега.

Себастиани трябваше да разбере: турският султан не искаше да играе на дипломация. За него съюзът с Франция бе нещо тъй желано, че Селим пренебрегваше пресния урок на историята, страха на всички владетели пред „чудовището“.

— Надявам се тези въпроси да разрешим при взаимна изгода за двете страни. Според моя император Югоизтокът не ще се успокои, докато съществува двусмисленият съюз между Портата и Русия. Такава близост дразни вашите поданици, дава почва за обвинения срещу ваше величество. Тя е толкова по-опасна, доколкото Русия (запазвайки привидно приятелство към Портата) поддържа бунтовните движения в Сърбия, насочени срещу властта ви. Вашият съюзник, ваше величество, е всъщност най-страшният ви враг.

— Навярно го забелязвам. Но не забравяйте, че той осуети домогванията на Пазвантоглу, отчасти прекрати набезите му над Влахия. И второ: руските кораби, които пропуснах в Бяло море след нападението на императора ви над Египет, държат в покорство гръцкото крайбрежие. Разбирам, съюзът ми с Русия боде очите на Европа, но аз трябва да се облегна някому срещу хаоса, трябва да имам някакъв гръб. Грешка на Франция е, че ме остави без избор.

Всичко това беше тъй вярно, а и направо казано, че Себастиани не намери отговор. Затуй пък Селим му предлагаше своето оръжие — откровеността.

— Моят император не вини в нищо ваше величество — започна генералът. — Наполеон управлява самовластно едва от две години, той не носи отговорност за грешките на френската политика отпреди това. Нека гледаме на нашите отношения като на започващи едва днес.

— Да, нека почнем отново.

— Моят император иска да вярва, че сближението ни не допуска съюз между Русия и Турция, нали? (Лицето на Селим не изрази нищо.) От година вече Франция се намира във война с царя, невъзможно би било ваше величество да поддържа съюз и с двете враждебни страни. Ваше величество би трябвало да се определи.

— Да — замислено се съгласи Селим. — Но искам да изслушам преди това предложенията на вашия император.

Предложенията бяха замайващи. Наполеон обещаваше на султана подкрепата си в една бъдеща война срещу Русия; обещаваше — след победоносния край на тази война (а в победите на Наполеон бе излишно да се съмняваш през хилядо осемстотин и шеста година) — Турция да получи Крим, безусловна власт над Влахия и Молдова; обещаваше пълно съдействие за изтребване на руските и английските кораби в Бяло и Средиземно море, за укрепване и отбрана на столицата срещу техните възможни нападения. Обещаваше накрая помощта си против враговете на „новия ред“, понеже възлагаше особени надежди на низамите в бъдещата война.

Селим отначало слушаше внимателно посланика. По-късно в това внимание се вмеси невяра.

— Не виждам нищо неизпълнимо в предложенията на моя император — заключи Себастиани. — Неведнъж Русия е трябвало да отстъпи въпреки победите си пред съюза между Портата и Франция. А сега тя ще бъде и победена.

— Всичко, което казахте, ваша светлост, е прекалено хубаво, за да бъде вярно. Последните години ме отучиха от успехи. А какъв е залогът за успеха ми в една бъдеща война?

— Преди всичко този, че император Наполеон вече воюва с Русия, вече извади от строя съюзниците ѝ: Австрия, Прусия. Царят, оставен сам на себе си, след месец или два ще приеме условията на Наполеон. Няма по-благоприятен час за намесата ви, ваше величество! И после, помислете какво впечатление ще направи на вашите поданици една война срещу Русия. Тя ще сплоти отново всички сили около престола, ще ви превърне в любим владетел, който очиства от позор Османовото име.

Селим III стана от мястото си, заразхожда се из широката приемна. Себастиани сякаш виждаше как неохотно се противи той на желанието да се хвърли — цял, предан, вярващ — в обятията на френския император. То надделя: Селим III обичаше друг да отговаря за съдбата на държавата му.

— А поводът? — попита внезапно той, застанал пред Себастиани. — По какъв повод ще наруша своето приятелство с русите? Те не са ми дали основание за недоволство.

— Нима? — отговори с въпрос Себастиани. — Изглежда, ваше величество се е отказал от Крим и намира естествено положението във Влахия и Молдова. От четири години Портата търпи в дунавските княжества наложени от царя князе. Ето ви повода: ваше величество ще смени без обяснения тези князе с други. Русия едва ли ще преглътне това.

— Предполагам.

Селим постоя някое време замислен, забравил Себастиани.

— Победоносна война срещу Русия… — проговори той. — Много може да промени в живота на Империята една победа над русите. Мюсюлманството тогава ще ми прости всичко, ще понесе името ми като знаме. Би ме оставило на мира да обновя войската си, хазната, държавата…

— Съюзът между нашите две велики империи…

— А, да — прекъсна го султанът. — Кога ще сключим нашия военен съюз? Договорът за приятелство не предвижда съвместни военни действия, военна взаимопомощ, както и съгласуване на мирните договори на Турция и Франция с Русия. Впрочем, кога императорът смята да уреди това?

— Ваше величество! — като че оскърбен в най-святото си, възкликна Себастиани с неподправено негодувание. — За какви подписи и печати може да става въпрос, когато имате честната дума на император Наполеон!

Както винаги, заговореше ли се за приятелство и доверие, за разбиране и помощ (за всичко онова, което Селим хан търсеше от първия си ден между хората и в което не преставаше да вярва въпреки петнайсетте години разочарования и низост), той се смути като заловено в неприличие момче.

— Не, боже мой, не! — звучаха припряно извиненията му, сякаш имаше нещо нередно владетел да поиска писан, а не само уговорен съюз.

— За миг не съм допускал вероломство от височайшия ви господар. Вие сте прав, честната дума на Наполеон е повече от всякакви договори…

— И така? — побърза да изкове горещото желязо Себастиани, макар че жалеше от сърце тоя странен султан (и по-скоро човека, който за десетилетие и половина не бе успял да стане султан).

— Да. Разбрахме се, мисля. В най-близко време. Диванът ми ще смени князете на Влахия и Молдова. И ще очаквам офицерите на Наполеон, за да подобря отбраната на Проливите.

Довиждане, ваша светлост. Надявам се, че ще ви виждам често в Топкапу.

— Оставам ваш покорен слуга, ваше величество. — Себастиани се поклони много дълбоко.

Никога не би повярвал, че с такава лекота ще постигне задачата си: един гол разговор от половин час да измени съдбата на Югоизтока.

Докато капуджиите, отново подхванали посланика през кръста, го изведоха пред двете врати; докато лениво течеше безкрайната, остаряла и смешна церемония по приема на чужд посланик, Себастиани беше далеко. Той си мислеше как днес името му влиза в историята.

„Какви неподозирани таланти криел нашият млад генерал! — похвали себе си той от трето лице. — Какво бляскаво бъдеще на дипломат го очаква!“ И есенната сивота на столицата, и варварството на Топкапу с широките, мазни петна от еничарска чорба по калдъръма, с глъчката от хиляди войнишки гласове, с миризмата на лой и лук сега се сториха на Себастиани не така противни.

„Все пак тук има нещо от «Хиляда и една нощ» — заключи той. — Това например че желанията се сбъдват лесно…“

II

Студът ставаше по-търпим, ако вървиш бързо, затова Иван Замбин не спираше нито миг — крачеше насам и нататък пред оградата. Все по-дълбоко свираше ръце в джобове, все по-дълбоко потъваше брадата му в протънелия шал, усукан три пъти върху вдигнатата яка на кожуха.

А часовете бяха безконечни, при все че се съмняваше дали чака часове, или пък само един му се е сторил вечност. И други път бе изпитвал такова чувство — сякаш в Русия, където всичко бе нашироко разлято, необхватно, неизмеримо, и времето течеше другояче. Може би това идеше от цвета на петербургските дни — от сивия сумрак, който държи пет-шест часа, без да просветне в пладне, без да доловиш над тия ниски облаци слънце. Бледо, слабо, измъчено и все пак — слънце.

— Слънце! — запря Замбин и вдигна лице; не се отучваше да търси слънцето. Постоя така едва миг и отново потъна до уши в кожуха; мразът успя да го захапе здраво. И пак закрачи покрай желязната ограда като часовой.

Знаеше, че по туй време генерал Горич си иде от колегията. А в колегията Иван не смееше да стъпи от дълго. Беше го срам.

Впрочем, от кого трябваше да се срамува Иван Замбин, загдето не бяха пристигнали още неговите пълномощия; какво беше крив Иван Замбин, че светът се е обърнал, та от Букурещ до Петербург не стига писмо, а ония, които тръгват от Букурещ за Петербург, пропадат някъде из пътя? То такива обяснения си даваше сам Иван, понеже не намираше други.

Две кръгли години очакваха двама с Атанас писмо от Софрония.

Две години в чужд град, с пари, които им стигнаха едва за първите десетина месеца. Беше ли предполагал, когато преминаваха Дунава, че ще преседят толкова време в руската столица, без да свършат нещо? И за какво, за какво! Заради една книга — това тетевенецът не можеше да смеле.

Преди две години Атанас тръгна подир Замбин, за да му помага в една бърза и проста работа; ще я свършат, ще се приберат. Всяка нова пречка по техните дела (колко повече пък стотици пречки) отчайваше до дън сърце тетевенеца, караше го да ругае наред и най-вече акъла си, дето го бил довел накрай свят.

За Иван тия жалби бяха нетърпими. Чинеше му се, че Атанас му натяква, дето го е откъснал от семейството му. Пък и приятелят му с право се тревожеше: две години изминаха без вест от Враца или Тетевен.

— Ти тръгвай! Върви, да го вземе дяволът! — викаше му неведнъж, доведен до лудост от Атанасовото тюхкане. — Каква полза, че клечим двама в Петербург? Докато не дойде Софрониевото писмо, все едно сме без ръце. Поемай, тебе казвам!

Приказваше на вятъра.

— Та за какво търпях и мраз, и глад, ако се върна, както съм тръгнал? Работа чакат хората от нас да свършим, пък аз да си ходя, ами! — говореше тъй, сякаш никога не се е вайкал.

— Е, хубаво — ядосваше се Иван, — щом така и така ще търпиш, не може ли барем без патърдия да е?

— Тя е за друго — отговаряше приятелят му. — Вдигам патърдия, за да ми олекне.

На Атанас май наистина олекваше за по час или ден. А Иван, при все че си мълчеше (с всеки ден повече, по-тежко и затворено), чувствуваше как отчаянието го подяжда.

Вечер, легнеше ли си Атанас, Замбин подпираше топло чело върху дланите, а лактите — на голата маса; угасяше свещта (пестяха дори от светлината) и се унасяше в мисли.

„Да, аз поех не както Атанас, от приятелство към някого. Аз тръгнах по своя воля, убеден, че българите не бива повече да чакат. Сам… Неизпратен… Без онази книга, която, види се, е страшно важна…“

Един къс хартия, нашарен от десетина подписа и печати… Не само пред руските митарства бе необходима тя; трябваше и на Иван Замбин.

„Изпратен ли съм наистина от някого? — питаше се все по-често врачанецът. — Наистина ли някой иска да говоря от негово име, да измоля и получа надежда? Къде ги тия, дето чакат на мен; защо не дадат знак, че съм им нужен; има ли ги?“

И колкото повече траеше мълчанието на Софроний (Замбин дори се боеше, че старецът — какъвто си бе хилав и грохнал — навярно се е поминал), толкова по-дълбоко ядеше Ивана неверието в самия себе си, по-силно го мореше страхът, че неговото измислено пратеничество не само не ще помогне на рода му, ами ще го направи смешен в очите на света. „Ето — ще кажат малцината като Горич, на които не трябваше хартия някаква, за да повярват в българските страдания, — ето, след толкова столетия стигна до Русия българин, а той излезе лъжец, изнудвач. И какви са тия българи? Има ли изобщо българи, или с това име си играят користно разни честолюбци?“

От странноприемницата двама бяха се изнесли още преди осемнайсет месеца; Иван бе намерил стая в някаква неугледна мещанска къщичка, в двора.

Иван си мислеше, когато — натоварен със сандъци и бохчи — се нанесе в новото им убежище, че мъчно може да се измисли нещо по-тъжно. Оскъдната светлина на север се процеждаше през едничко прозорче; скърцаше жално дюшемето, скърцаха стени и врати — цялата стара, тъмна, дървена къщурка. Широкото легло, застлано със завивка, която някой бе съставил от най-различни вълнени парчета, изглеждаше така, като че веднага трябваше да се проснеш в него и заболедуваш. Зиданата печка заемаше половината празно място. Иван ѝ се усмихна като на човек. Бе почнал да разбира тази чисто руска любов към печката, грижата, с която руснакът я заобикаля — тънко измазва, боядисва и рисува.

А тази си я биваше. Замбин сложи длан върху гладкия ѝ корем — от много мазане и замазване ръбовете на печката бяха се заоблили, та наистина приличаше на живо животно.

Колкото и тъжно, новото им жилище си имаше добра страна: тук двама бяха между простите, сиви хорица на големия град. В странноприемницата всички нанякъде бързат, не търсят приказка със спътника си. А жителите на малкото дворче сякаш само бяха чакали в затворения им, скучен свят да се появи нещо необичайно, за да заживеят с него. Още до вечерта през стаицата на пришълците се изнизаха един след друг и каруцарят Никитич — почти трезвен, в окърпен до яката кожух, — и бабичката му, и конярят на господарите от предната къща, и накрая студентът Иля.

Иван бе свикнал от Враца да минава за най-учения човек на града си. Затова тук, при съсловния ред (според който Замбин беше на повече от средна ръка еснаф), се усещаше подтиснат. Затова горещото поклонничество на Никитич, стотиците дребни внимания на хорицата от дворчето не го грееха. „Това ли са едничките руси, които те оцениха и са готови да услужат на делото ти?“ — викаше си. Виж, Иля беше друго, при все че живееше в Петербург и се учеше с парите на своя господар (някому просто бе дотрябвал образован крепостник за неговия театър, за украсата на имението му или за учител на дворянските деца). Замбин се радваше, че може да разговаря със събуденото момче, без да опростява своя разказ. Така школникът, който дори не принадлежеше сам на себе си, стана най-близкият човек за нашите двама.

Седмица след като българите се нанесоха в двора, Иля очакваше не по-малко нетърпеливо от тях раздавача; носеше слухове за събитията на юг, кълнеше бусурманите, сякаш сам е ял попарата им; горещеше се и се заканваше на общия славянски враг. С една дума, делото на двамата странни пратеници бе станало и негово. С Иля Замбин споделяше своите поредни несполуки, а Иля го увещаваше, че ще успее, че не може да не успее, защото Русия има една работа за вършене: да натика турците назад в Анадола. Само търпение, още малко търпение.

Кой знае дали нашите щяха да изтраят две години, ако не бяха хорицата от дворчето. Замбин изпращаше писмо след писмо до Софрония, обикаляше генерал Горича, успокояваше гневните изблици на Атанас, разпределяше пестеливо парите — от осем месеца вече българите живееха на вересия.

Това бе най-голямата мъка на Замбин: дълговете. Нали Замбиновци бяха първенци, та баща и дядо бяха раздавали, а не търсели заеми? Как щеше Иван да признае, че умира от глад; с кои очи ще гледа хазаина си, който чака плата за своята стаичка; съседите — дето виждаха у него и Атанаса пратеници на цял един народ?

Един господ знае какво разказваше Атанас на бакали и хлебари, но не се връщаше празен. „Ето — мислеше си Замбин и му догорчаваше кашата, — живеем вече за сметка на хорска милост… Навярно Атанас разправя жалостиви истории пред бакалите и те му пускат милостиня: за поробените славяни под Турско.“

И не усещаше как се старае по-дребни да са залъците му, че и по-малко — дано отложи часа на следващата просия. Иван отслабна, прибеля; дрехите се въртяха чуждо върху мършавото му тяло; излизаше само когато трябваше, а вкъщи повече мълчеше, излегнат върху широкото легло.

И Иля, и каруцарят Никитич често викаха нашите при себе си, да се сгреят, да похапнат. Атанас току се отнесеше отвъд, на топло. А Иван слушаше през дървените стени как приятелят му говори, смее се, отпуснат от топлината, сит; слушаше и злобееше.

— Не можеш ли да потраеш на студ и ти? — попита го един ден със злоба, дошла навярно от глада.

— Е, малко търпим такова, дето го няма никъде, ами и сами насила да се мъчим!

Иван не отговори — това се случваше все по-често: разговорите им да пропадат насред. Иван си викаше, че тетевенецът не е дорасъл за тежестта на делото, в което го беше увлякъл; че нещата разрешава с лекомислие, позволено само в личните работи на човека. Така, отначало несъзнателно, а после обмислено, Иван Замбин почна да желае завръщането на приятеля си в Турско.

Това е, бедата или променя човека, или пък кара да изплува онова, което той е в същината си. Още врачани имаха Замбин-младия за саможив, затворен, надменен. Но всичко то, само загатнато, сега се изяви. То го отчуждаваше от приятеля му: „Ако Атанас замине — мислеше си Замбин, — ще ми бъде по-леко да живея достойно, без да показвам своята нищета; по-леко ще ми е да понеса своето мъченичество.“

Същата онази неосветена досега страна у Иван Замбин го караше да намира и някаква наслада в мъченията си. Много време Замбин бе жалил, че българите нямат свои мъченици, герои, та напрегна воля, за да се превърне в герой. Но, види се, човек не може да стане герой, ако някому не е нужен такъв. И на Иван Замбин остана да бъде мъченик на народа си. Слаба утеха: мъченикът е нещо внушително, но излишно, затова народите забравят често своите мъченици.

„А дали наистина е излишно? — размисляше Замбин. — Та и Горич, и съшколниците на Иля — утрешни учители, ваятели, учени, — и дребните хорица от нашия двор ще знаят, че българите (защото за тях българите — това съм аз) са хора честни, достойни, готови на жертва за ползата на народа си. Ще рече, дори да не свърша нищо повече, аз ще съм направил немалко, само дето стоя в Петербург, дето страдам и не роптая…“

М-м-мда… — както би казал генерал Горич, — някак дребно излиза, поставиш ли го до Наполеоновите войски, до обсадите на Видин и вилнежа на Кара Фейзи. Но няма и как да бъде по-едро нещо, което не е дошло с времето си.

Така че Иван Замбин извърши действително най-многото, което позволява едно ненавременно дело.

А ето го и Горич. Откъм ъгъла се зададе познатата открита шейна на генерала; зави, спря пред вратите.

Горич съзре просителя.

— Защо чакате на студа? — наведе се към него той. — Защо не ме потърсихте в колегията, у дома?

— Прекалих и с едното, и с другото, ваше високоблагородие. Всъщност, имам да разменя с вас не повече от десет думи.

— Влизайте, влизайте и тогава ще чуем! — смъкна се от шейната генералът.

Иван усети как бузите му пламват след мраза, как отмаляло го болят вкочанените пръсти; беше вече прекалено слаб, за да стърчи с часове навън.

— Как се чувствувате, приятелю? Не ми харесвате, заприличали сте на светец.

— Нищо — отклони Иван. — Просто през зимата всички сме изтощени. Какво става с нашата работа, ваше високоблагородие?

— Елате! — настоя Горич.

Упътиха се към стаята до входа. Иван се силеше да не проличи с каква жалка радост го изпълва топлината, как забравя и разговора, и делото си. Стори му се, че още малко, ще задреме; натежаха клепачите му. В туй време генералът изпитателно го разглеждаше.

— Не, не, не сте добре, каквото и да ми говорите — измърмори той. — Може би трябва да ви види лекар; мнозина не понасят въздуха на Петербург.

Иван поклати глава. „Безполезно е“ — искаше да каже. Сам знаеше какво му има.

— Да, за работата ви сега, приятелю… — май не бързаше да я разисква генералът. — Отговор по нея има, и нелош. Вашата молба е удовлетворена: ще получите сто рубли помощ от съкровището.

— Сто… — чу само числото Замбин. — Нали бяхме молили за двеста?

— Казах ви да съчиним заедно просбата, вие не послушахте. А аз познавам нашите митарства: трябва да молиш за четиристотин рубли, та да получиш двеста. Но и със сто може да отпътувате, дори ще ви остане малко нещо за из път.

Иван не отговаряше. Както винаги при смущение, той разглеждаше полата на сюртука си. Генерал Горич сега също се взря и в тая пола, и в ръката, която вървеше по нея.

Навярно си спомни как бе изглеждал преди две години гостът му… Смугла кожа, червена под своя загар; бляскави, вдъхновени очи; прилични дрехи, скърцащи ботуши… Като че някой бе изличил цветовете от Замбин, беше го изцедил. „Не, ще го убедя да отпътува, каквото и да бъде! — мислеше си Горич. — Страх ме е да остане ден повече в Петербург. Южняците не издържат дълго по нас; твърде суров е за тях северът…“

Сякаш доловил мислите му, Замбин обърна към него своето ново, болезнено лице:

— Ще замине единият от нас, ваше благородие. Приятелят ми.

— Но разберете, Иван Афанасиевич, лудост е да…

— Не!… — твърдо го прекъсна Замбин. — Не мога да замина, преди да съм получил пълномощия.

— А сигурен ли сте, че ще ги получите изобщо? Сам знаете: народът ви преживява такива изпитания, че навярно не му е до пълномощия, постъпки и преговори. Ако беше другояче, не виждам защо епископ Софроний досега би мълчал — поне едно от писмата ви го е стигнало.

— Тъкмо това ще проверим сега — светна упорито пламъче в Ивановите очи и веднага угасна, сякаш изчерпало силите му. — Сега Афанасий Николаевич ще се срещне лично със Софроний. Трябваше да го направим по-рано, но нямах средства, затова помолих министъра…

— Ето какво, приятелю — надигна се от мястото си генералът. Избиколи всички там масички, дивани и столове, та дойде до госта си и отпусна тежка лапа на рамото му: — Искам да ви помоля съвсем приятелски: заминете и вие!

Под очите му беше тъмният калпак на Ивановите коси — с много сребристи влакна в тях; здравата преди шия — вече твърде изтъняла за яката; яката — открита, овехтяла. Видя отблизо как остро се очертават ключиците на Замбин под сюртука, но видя и как гостът му се изпъва, като че тласнат от нетрайна сила.

— Не мога да замина с дългове, ваше сиятелство — изговори с усилие Замбин. — Понеже не мислехме, че ще останем дълго тук, наложи се да направим дългове. С помощта, която получаваме, ще отпътува Николаевич и ще се издължим. Почти — добави той.

— М-м-да. И не подозирах… — смутено призна генералът. — А защо ви смущават някакви стотина рубли? Нима ще бъдете първият длъжник, отпътувал твърде късно вечер или твърде рано заран, без да се изплати на хлебаря и месаря?

— Не става тук дума за месаря и бакалина, ваше благородие — отговори Замбин. — Но моето пратеничество не принесе никаква полза на българите; не бих искал поне да им навреди. Ще остана като залог срещу дълговете ни. Николаевич скоро ще изпрати пари.

„Каква готовност за никому ненужни жертви… — мислеше си генералът. — Кого ще убеди той чрез своя глад, чрез болестта и нищетата си? Неколцина съседи и бегли познати… Какво е то срещу Турската империя?“

И Горич внезапно се ядоса. Яд го беше на себе си, загдето няма начин да помогне на приятеля си и на хилядите, от чието име той говореше; ядоса се на придирчивите руски канцеларии, на всички онези, дето цяла нощ играеха на живот, докато през една пресечка гладува човек като Замбин; доядя го на Наполеон, който бе намерил тъкмо сега да занимава света с болното си честолюбие, а не оставяше Русия да бие турците — как пък всичко беше се подредило наопаки, та да убие човека насреща!

— Знаете ли какво, приятелю — по-скоро изръмжа генералът. — Възхищавам ви се, трогва ме вашата чистота. Но мисля, че всеки на ваше място (че аз на ваше място) десет пъти до днес сам би си написал това проклето пълномощие!

Замбин се прибра у дома едва подир пладне. Получи от казначея стоте рубли, подарени на българите от руския цар; носеше ги, усещаше как приятно тежат в кесията му. Вкъщи се втурна, затръшна вратата, та приятелят му подрипна насън — Атанас умееше да спи по всяко време, така запълваше безкрайните часове очакване.

— А? Какво, кой? — попита той със заклопени още очи.

— Какво — пари! — подвикна му Замбин.

— Бре! Разпусна се господарят-бащица, а?

— Утре тръгваш, разбра ли!

— Ами ти?

— Оставам. Сега ти ще наредиш работите ни в Букурещ.

Чакаше и тоя път упорство, беше приготвил купища увещания, но Атанас не се опъна. Седна в леглото, разтри очи с цяла шепа и се замисли.

— Хубаво — отговори след малко той. — Ще поемам. Трапища ще прокопая, ама до месец ще имаш и пари, и писмо. А след още месец-два най-много ще си дойдеш и ти. В Букурещ ще те чакам. При владиката.

До вечерта стегнаха всичко, а на заранта осъмнаха пред странноприемницата.

Застанал край колата, Замбин уговаряше това-онова с приятеля си, стараеше се да не пропусне нищо.

Коларят вече се качи, затвориха вратцата. През мътния, отдавна немит джам Замбин все още виждаше лицето на Атанаса — щастливо, както бива преди пътуване.

Гледаше го ненаситно, сякаш току-що осъзнал какво се случва: заминаваше си едничкият му близък.

„Кому ме оставяш?“ — искаше да извика старата жалба на осиротели и овдовели. Вече не мислеше за туй, че приятелят му не ще принизява повече неговото собствено мъченичество; голям, парещ, нетърпим страх сви Ивановото сърце до болка — оттук нататък почваше истинското мъченичество.

Не чу кога коларят подвикна на конете. Само за кратко забеляза в Атанасовия поглед същия страх, който сега душеше него. После пред очите му се протътра задникът на пощенската кола, отрупан в бохчи и кошници, звъннаха с жестока веселост звънчетата и северният сумрак глътна на една хапка онази последна част от родината, която бе топлила Иван цели две години.

III

В просъница Добри чуваше как наставникът му тихо шава под завивката — разкършваше се старият, дано събере кокали да се изправи и днес на нозе. За разлика от много стари хора, които могат да те занимават от заран до вечер с болежките си, Софроний не обичаше и да ги споменава, нито някой да присъствува на сутринната му схватка със старостта. Затуй гледаше да я приключи, преди Добри да се е събудил, та да станат по едно време и да започнат деня си като равни — по здраве, по сила и кадърност — труженици.

Оттатък, отвъд перденцето, зад което си постилаше майстор Тодор, за да бъде по-нашироко учителят му, се чуха други звуци: майсторът особено здраво хъркаше тъкмо преди зазоряване, сякаш през този последен час почивка се стараеше да навакса цялото си нощно бдение — вечер работеше до късно, дано по-скоро изкарат Неделника. Добри вече бе свикнал и с тоя шум, той се сливаше с плахото пъшкане и кашлица откъм постелята на Софроний. За послушника тези, доловени пряко съня полузвуци означаваха: започва новият работен ден.

— Хе-хе! Навдигнахме се и днес, слава на бога — застанал всред одаицата, рече Софроний.

Иззад пердето се чу тихо ръмжене, после прозявка, сред която чаткаха яките челюсти на майстора.

— Е-е-ех, отче Софроние! Кога ще остарея и аз, та да ми се не спи заран!

Добри без приказки се изхлузи из постелята и излезе да свари кафе. Навън, под навеса, където беше оджакът, го грабна влашката виелица — студ до посиняване. Докато стъкне огъня, донесе вода и забърка кафенце, пръстите му наистина посиняха.

Наставникът вече работеше. Наведен, сякаш ще пише с носа, Софроний следеше типосаните редове и отбелязваше в полето сгрешените букви. Добри беше поискал той да върши тази работа, но учителят не се съгласи. „Много ми помогна ти, Добри — рече му, — ама туй вече мога само аз: аз ще тегля последния пердах на книгата си. Зер, моето име ще стои отгоре.“

И Софроний четеше — понякога и по десетина листа на ден. Добри подразбираше, че наставникът му вече никак не е добре с очите; вечер мижеше със зачервени мигли, заран се събуждаше гурелив като коте.

— Отче Софроние, съвсем не си пазиш очите! — укори го и тази заран.

— Ти не бой се — отговори старият. — Ще удържат те, до края на Неделника ще удържат.

Изсърбаха кафето, докато още не беше съвсем съмнало; Тодор отиде в печатницата, през една само стена, а оттам скоро се чу отмерено тракане — събуди се и машината. Добри притичваше от одаята в печатницата, носеше листове. Така си течеха работните часове на тия няколко българи, подхванали през размирното време пуста наглед работа: да изкарат първата книга на нов български език. Течеха си кротко и пълно.

За кой ли път Добри влезе при наставника си, поднесе му още неотпечатания калъп. Нали българският език още нямаше свой писан закон, случваше се твърде често Добри да пита коя буква каква е.

— Туй ли? — заникна в калъпа старецът. — „Ъ“ е, само „ъ“.

Добри вече беше се упътил пак към печатницата, когато го сепна чукане.

— Кой ще да е? — разтревожи се Софроний. (В Римник не познаваха никого, освен Тодор и чираците му.)

Добри остави калъпа, позакри го с някаква дреха. Не можеше да се отърве от страха, че вършат нещо нередно и някой ще им попречи.

Докато отпъваше вратата, усети и отвъд, и зад гърба си напрежение — епископ Софроний бе застинал без дъх, а непознатият пред вратата пък дишаше тъй шумно, че се чуваше и през прага.

Преди госта из вратата нахлу влашкият мраз, къдели фъртуна, напън вятър. През булото на снега Добри не веднага различи непознатия.

Стори му се, че вече някога го е срещал, отдавна, за малко. Дрехите му бяха полувлашки, полуруски; така се обличат в Молдова или Бесарабия. Щом хвърли бърз поглед наоколо, дошлият се поклони и каза на български:

— Много ти здраве от Петербург, твоя светост. От Петербург и от Иван Замбин.

Макар цял схванат от дългото седене, Софроний скочи пъргаво и опря длани върху раменете на госта.

— Божичко, изнадах се да чакам хабер от Замбина! — заприказва той. — Защо толкова време ни вест, ни кост, а?

— Разхвърли се, твоя милост! — намеси се Добри.

Атанас свали кюрка, остана по сюртук, руска кройка. И такъв, какъвто беше, в чуждите дрехи, високи ботуши, без пояс и потури, ами с тесни, сукнени гащи, стори се на Добри особено хубав. „Гледай ти, какви хора си имаме вече! — помисли с гордост конарецът. — Този и пред руския цар да се яви, не ще ни посрами.“

Гостът седна на Софрониевата маса, крадешката поглеждаше към купчината типосани листове, а не му беше удобно да разпитва.

— Печатаме — изпревари въпроса му Софроний. — Печатаме българска книга!

И светна цял срещу Атанас. Но Атанас не изглеждаше изненадан.

— Чух — каза. — Като изпитвах в Букурещ за тебе, рекоха ми, че в Римник печаташ българска книга една. Хвала ти, отче Софроние, голямо дело си подел!

— Е, всеки каквото може — заскромничи старият.

Но гостът, види се, имаше друго на ум; изведнъж стана съсредоточен; строга беше и речта му, когато подхвана:

— Прие ли миналата зима писмо от Замбина, отче Софроние?

— Приех. Таман се канех да питам защо не отговорихте на моето.

— Кое твое?

— Туй, дето ви писах веднага. Знаеш, тая работа — да ви изпратя пълномощия — не можеше да бъде бързо. Кой ще ти мине сега в Българско, че да събере там първенците от Русчук или Враца, да съчинят, да подпишат и прочие? Трудно…

— Ние затуй и към тебе се обърнахме, отче Софроние, защото е трудно. Само човек като тебе…

— Е да де… — позабърка се старият.

Думите на Атанас му се сториха укор. Справедлив донякъде: покрай Неделника Софроний наистина изостави делата на българските бежанци.

— … Та аз ви писах; ако не извадим такова писмо от Българско, може ли да го направим тук, от името на букурещките българи? Чаках месец-два; пак писах. И пак чаках. Нищо.

Докато Атанас слушаше обърканите думи на архиерея, усещаше се как бавно кипва.

— Дядо владика — рече той, след като се окашля, — ние с другаря ми много се надявахме на теб. Не сърди се, дядо владика, ама можеше да направиш… нещо повече… да ни оправиш някак. Оттук България е на един ден път. А ние там как сме изкарали, не питай, не питай и как оставих другаря си…

— Що? — навдигна се Софроний. — Да не се е случило нещо със Замбина?

— Более Замбин — отговори Атанас. — На крак е уж, ходи, разправя се… Ама голям кахър ми е легнал за него. Не го оставих добре, че и без грош, дето се вика…

— Господи, прости ми! — съвсем смутен прошепна старият.

Добри си го познаваше: малко трябваше на Софроний, та да почне да се кори и измъчва.

— Ваша милост — обади се Добри, — знаеш ли ти какво е оттатък Дунава сега?

— Не зная — с тревога го погледна Атанас. — В Букурещ дори не спрях. Какво има по нас?

— Много има. Откъде да захвана?

— От Пазвантоглу, от Сръбската буна; кога заминахме, туй беше най-важното по нас.

— За буната и сега е важно. Негли сте научили, че Белград най-сетне падна.

— Мигар! — не повярва на ушите си гостът.

Може би си спомни с какъв трепет Иван бе чакал вести за Белград, как вече почти не се надяваше на сполука в бунта на сърбите.

— Тъй е. Това беше и краят на Пазвантоглу.

— Е как? Пазвантоглу си е Пазвантоглу.

— Беше! Не остана българин при него. Няма ги. При сърбите са. От Видин на запад всичко е в християнски ръце!

— Е как? — повтаряше Атанас. — А към Търново и Плевен, във Влашко? Та Пазвантоглу държеше целия този край, когато заминахме.

— Сега е у Мустафа Байрактар.

— Кой? Ама какво приказвате бе?

Гостът чак стана на крак; нали човек, напуснал България през хилядо осемстотин и четвърта година, мъчно би повярвал, че Пазвантоглу вече е никой в Румелия — тъй непоклатима бе изглеждала властта на Видинлията.

— Мустафа Байрактар. Кехаята на Тръстеникли.

Мустафа Байрактар… Къде се е натъквал на туй име Атанас? Кехая на Тръстениклията… Да! Сети се. Когато с Иван се трепеха да преминат Дунава, при Русчук бяха попаднали на Мустафа Байрактар и сеймените му. Още там, край Дунава, той бе предрекъл на бежанците цялата им бежанска неволя.

— Да, сещам се — рече Атанас. — А защо Мустафа Байрактар? Тръстениклията къде е?

— Псовиса. Няма вече Тръстеникли, не отнесе в гроба нищо от туй, дето ограби.

— Не думай! Че млад беше кучият му син… Чума, а?

— Хич. Тя стана така — заразказва Добри. — Помниш, Тръстеникли беше с Портата, та Селим хан му доверяваше, за да го има подръка срещу Пазвантоглу. Добре, ама миналата година султанът изпрати низами да очистят от хаирсъзи земята между Стамбул и Едирне. И работата им потръгна, ама побуяха еничарите в Едирне. Нейсе, накараха Селим хан да клекне. А на еничарите кой помагал, знаеш ли?

— Знае се, Пазвантоглу — не се замисли Атанас.

— Не. Тръстениклията. Ще рече, Селим хан и Тръстеникли бяха в съюз, докато се оправяха с Пазвантоглу; тогава Тръстеникли не беше против низама. Ала дойде ли Селим хан да напълни Румелия с низами, дръпна се той от султана.

— А кога умря? — не се стърпя Атанас.

— Не умря той, ами го убиха.

— Селим хан ли?

— Не се знае и до днес. Седял си една вечер в Тръстеник Тръстениклията — в бащиния си чифлик, в кьошка. Бил с приятели, ядели и пиели. По някое време един гавазин донесъл писмо за господаря, Тръстеникли отишъл до свещта да го изчете. В тоя миг претрещели гърмежи — гръмнало се от три страни през прозорците на кьошка. Сетне стихнало: ни глас, ни стъпки. А в кьошка — леш! Всички, дето били там — мъртви до един.

— Е какво излиза? — смаян попита Атанас. — Излиза, че султанът изпратил джелати, тъй ли?

— Неизвестно. Едни викат, че било наистина султанова работа; други — било работа на Пазвантоглу: страшни поразии му направи Тръстениклията.

— Че те открай време се мразят до смерти.

— Онова настрани. Ами Тръстеникли посече миналата година Манаф Ибрахима.

— И туй ли бе?

— И туй е голямо нещо. Заради него престана шетнята на Пазвантоглувите отсам Дунава.

— Че да не е един Манаф Ибрахим? У Пазвантоглу бинбашии с лопата да ринеш.

— Беше! — тържествуващо натърти Добри. — Кои са му толкоз бинбашиите? Велко и Кондо се отметнаха още преди; Еминджиковата дружина я изклаха сърбите в Белград; Манаф Ибрахим го убиха; Гяур Имам премина при Тръстеникли.

— Той пък защо?

— Рекъл Гяур Имам, че Пазвантоглу бил излъгал раята: нито ѝ дал земя, нито я освободил от данък. И вдигна хората си, та — при Тръстеникли. „И тоя е мискинин — рекъл бил, — и от тоя раята не ще види хаир, ама барем не ѝ обещава майка и татко.“

— А защо не отиде при сърбите, а? Там ни е мястото сега!

— На Гяур Имам дружината не е чисто българска, ами сбириток. Пък и друго рекъл Гяур Имам, разправяха: „Какво ще вървя при сърбите? Не ми е работа да се вра между християни. Там поповете са на почит; пък аз съм се разпопил, десет години харамийство е това. За православната църква съм кръвник, убиец и шугава овца.“

— Той нека беше завел три хиляди саби на сърбите, та ще го питат дали е разпопен! — разсмя се Атанас.

Новините го радваха до немай-къде.

Че защо ли чак толкоз го зарадваха? Наистина, бе залязла — докато двама българи седяха на чужбина — звездата на Осман Пазвантоглу, истинския господар на Подунавето. Но нали неговото място бе заел Тръстеникли, а след него и Мустафа Байрактар? Нали в Подунавето продължаваше да няма мир и ред?

„Нищо от това — мислеше си Атанас, — че вместо Пазвантоглу се е издигнал Байрактарят. И той (за да ни има, за да се бие с наши ръце) ще трябва нещо да ни обещае, поне малко да изпълни. Нека продължава да ври и кипи — в Сърбия, във Видин и Русчук! Само да не се връща, господи, онзи мир отпреди; само дано да не се уталожи наново робията такава, каквато беше! Та тъкмо смутното време роди български дружини от по три и пет хиляди саби, българска община в Букурещ, български пратеник в Петербург!“

Помисли го и цялата му радост изстина: българският пратеник в Русия… Нямаше време за приказки. Още днес Атанас трябваше да набави пълномощия за Замбин.

— Та, отче Софроние — върна се на думата си той. — Как да изкараме сега писмо от България?

— Викам, ако не ни оправят подписите на българската община в Букурещ (тук Атанас поклати глава: не ги оправяха, ще рече), да проводим нарочен човек отвъд. Случайни пътници не ще я свършат.

Софроний, изглежда, бе обмислял това, докато Добри разправяше на госта новини от Българско. Изрече го и цял се обърна към ученика си.

В погледа му имаше боязън. Знаеше си, че Добри ще поиска да премине оттатък и така да отхвърли от учителя си всеки укор. А Софроний не смееше да признае дори пред себе си колко много го е страх да остане ден без Добри. Все повече отпадаха силите му, все по-често се облягаше върху ученика си като на патерица. И в благодарността, и в упованието, което чувствуваше към него, вече се примесваше ревнивост — боязън да не бъде лишен от опора.

Но той не знаеше, че този негов страх е вече осъзнат от Добри: в мига, в който Софроний предложи да бъде изпратен отвъд Дунава доверен човек, Добри потисна у себе си изблика — „Ще вървя аз!“. Право призна той на Първана преди две години: Добри беше на стража. Никому не е простено, ако се отлъчи от стража, дори когато от туй отлъчване зависи нещо много по-важно.

Види се, и гостът бе очаквал младият послушник на епископ Софроний да предложи себе си за пратеник през Дунава; тетевенецът се втренчи в Добри, замълча неловко. „Възможно ли е — мислеше навярно той — между нас да седи човек здрав, млад, кадърен, а гледа да се измъкне?“

Добри издържа с усилие погледа на госта, но не отвори уста: не искаше Софроний да научи, че Добри си дава сметка за немощта му.

— Хубаво! — въздъхна Атанас, след като мълчанието стана нетърпимо. — Добре… Щом трябва да се премине отвъд, ще се стягам.

— Аз зная до кого да те пратя — припряно заговори владиката: — В Свищов ще вървиш, ей къде е Свищов. Там син ми има свои хора, търговци, съвсем сигурни. А пък писмото, дето трябва да подпишат, ще съчиня аз — важна книга е то, ще я изпипам. За седмица нещо ще се оправиш и — хайде! — назад.

— Не ще се оправи за седмица — намеси се Добри. — Байрактарят, викат, не давал пиле да прехвръкне, много вардел брега. Не ще е лесно…

— Не ще е, разумява се! — дръпнато отговори Атанас Николов.

„Как да му се сърдиш? — рече си Добри. — Завчера едва пристигнал открай свят и утре — отново на път. А трябва, каквото и да е, трябва!“

Разшета се, свари на госта кафе, изсуши му ботушите. В туй време Софроний — оставил типосаните листи настрана, макар майстор Тодор няколко пъти да го подканя, защото машината стояла празна — съчиняваше писмото на свищовските първенци до царя. Пълномощията на Иван Замбин.

Тази вечер четиримата легнаха късно, понеже Атанас все имаше още да разпитва. Пък и Софроний — ако да капна от работа — все искаше да научи повече за митарствата на Иван Замбин в руската столица.

— Ама какво се стряскаме ние — не се успокояваше Софроний, вече в постелята. — Как щяло руският цар да не нададе ухо на патилата на християнията под Турско? Не сте доразбрали вие нещо, не може тя!

— Един е сега кахърът на Русия, дядо владика — за стотен път му обясняваше Атанас. — Бонапарт! Само за него ще чуеш да говорят. А Селим хан какво е? Чучело, султан без земя. Е, не ще дума, ако руси и немци се отърват от Бонапарта, първата им работа ще са турците. Но кога ще бъде то, питам те?

— Господ знае — подхвърли Добри. — Ама туй, дето Селим хан бил чучело, не е съвсем право, знаеш ли? Ей на, преди седмица се чу, сменил князете на Влашко и Молдовата. Без да пита Русия, на своя глава. Излиза, че Селим хан още може да вреди на Русия.

— Може… — сънливо се съгласи Атанас.

Налегна го дрямка. Умората от едномесечния път; руската, че след туй и влашка зима; напрежението от разговора му със Софроний и страхът пред новия път, който го чакаше — всичко сега натежа, натежа, притисна до изнемога госта в топлата постеля и го прекатури в съня.

Доста след като Атанас Николов млъкна, след като иззад пердето се чу здравото хъркане на майстор Тодор, Добри чу как учителят му пак зашава. Погледна го: Софроний беше се облакътил върху леглото.

— Добри — изшепна той, — не може тя да е така!

— Навярно — побърза да се съгласи Добри.

Толкова сякаш бе чакал старият; той не обичаше да заспива с кахър.

— Ех! — рече само. — Веднъж нека почне война на Русия с турците! Веднъж нека се спухат те, пък да видим дали сам царят не ще потърси Иван Замбина!

„Ще! — помисли си Добри, ама замълча. — Туй е останало на Русия!“

И Добри също заспа, преди от лицето му да слезе умилителната насмешка: май наистина бе взел да се вдетинява старецът, тъкмо децата не търпят лоша мисъл.

А Добри не знаеше, че Софроний току-що бе изрекъл пророчество. Тъй, пряко далечината и времето, може да вижда само човек, който с цялата си мисъл е сраснат със своята земя и род.

Далеко на север същата нощ гъмжеше от будни хора; десетки хиляди. Къде пеши, къде на коне, те рушеха дълбокия сняг под фъртуната, вървяха и вървяха напред.

Онова, което успя да нагласи в Стамбул генерал Себастиани, на което се надяваше Наполеон и не смееше да се надява Иван Замбин, което вдетинено пожела преди съня си Софроний Врачански, се сбъдваше през тази ноемврийска нощ на хиляда осемстотин и шеста година: руските войски навлизаха в Молдова.

Започваше нова война между Русия и Портата.

IV

От години вече кухненската работа бе станала за Фатма хатун най-важното в живота ѝ. Някога семейството Пазвантоглу поминаваше в Кирза, както господ дал, но Фатма не познаваше кухнята. Неприлично е кадъната на един бей да шета като проста жена.

Отначало и във Видин Фатма не излизаше из харемлъка си. Слугите разпореждаше Исмет, старейшина на къщната прислуга. Но от деня, в който Фатма долови у сина си страха да не бъде отровен, тя сама пое готвенето. Осман трябваше да бъде спокоен поне на трапеза.

Първите дни на кухненската ѝ шетня бяха низ несполуки: пилафът клеясваше или прегаряше, овнешкото горчеше от сол, а хлябът приличаше на тухла. Фатма нямаше работен навик, но затуй пък бе умна, схватлива и усърдна. За две недели се отрака в кухнята и придоби десетки дребни майсторства, с които една жена сякаш се ражда.

Така Фатма заприлича на всяка ханъма, дето не е израсла или не се е омъжила в бейска къща. Малките ѝ, изсушени от старостта ръце, които половин век бяха обръщали само страниците, се захабиха от кухненската работа. Те почваха да месят, режат и мият още в тъмно, та видинският господар да се наяде, щом стане. След туй — отнесеше ли подноса в Османовия селямлък — Фатма се връщаше и подхващаше обяда; починала-непочинала — заемаше се с вечерята, за да привърши едва по тъмно, когато Осман седеше над книжата си. Рядко (понеже видинските дела изцяло поглъщаха сина ѝ) той вдигаше очи към нея.

— Не се пазиш — казваше ѝ вяло. — Капнала си, не ще изкараш дълго така.

Тя се стараеше веднага да залепи върху лицето си полуусмивка; за цяла нямаше сили. А си мислеше: „Защо трябва да изкарам още дълго? Само толкоз, колкото ще бъда необходима нему. Пък то не ще бъде много…“

— Остави кухнята на Исмет! — продължаваше пак вяло синът ѝ. — Исмет е в дома отпреди сватбата ти, можеш да му се довериш. Какво безпокойство ми спестяваш, като те виждам да отпадаш с всеки час?

Към свършека на този все еднакъв разговор Фатма чувствуваше как раздразнението обхваща сина ѝ. Навярно поради болестта Осман бе почнал често да избухва, губеше власт над себе си, крещеше до задъхване. А затуй пък че правеше усилие да скрие такива изблици, от тях най-често си изпащаше Фатма — последната, която бе искал да огорчи.

За да предвари ново избухване, майката неизменно отстъпваше:

— Добре, от утре ще ти готви Исмет. А за мен не се тревожи, никога не съм била тъй здрава.

Осман я стрелваше над книжата си с недоверие — виждаше, че го лъже, а никога не бе умяла. Но не я изобличаваше — та целият им живот през последните десетина години бе чиста лъжа: майката се стараеше да убеди своя син, че е човек като всички хора, а той пък криеше от нея, че много добре знае хала си. И тъй, залисани всеки със своята лъжа, те години наред не проговориха за единственото, което мъчеше и нея, и него: охтиката.

През тия години много нещо се измени в живота им. Бе завършен големият пашовски конак, където се преместиха; тук Фатма царуваше по-нашироко, без да се блъска о стражата. Всичко бе добре обмислено и темел построено в този скъп, пашовски дом, а Фатма все пак с болка си спомняше старата им къща на Мустафа паша сокак, за неповторимите дни, които бе изживяла там с мъжа и сина си.

Фатма хатун не обикна новия конак. Без радост бяха влезли в него — грамадна, пуста сграда, където половината стаи и до днес не бяха отключвани. Тук двама донесоха само умора, болест, лъжа, предчувствие за смърт. Както и никога да не заговориха за бъдещето, всеки от тях мислеше за него. Не видинският господар и майката на видинския господар се разположиха в новия конак, а двама души, които си отиват, без да оставят нещо зад себе си.

На какво да се надява Фатма през дните, които ѝ предстояха? Бавната смърт на Осман — едничкото ѝ близко същество…

А Осман угасваше. Бавно наистина, учудващо бавно за охтичав, но видът му (поддържан с много труд от самия него, от лечители и знахари) не успяваше да излъже майката. Всяка заран, докато син ѝ пиеше кафето си, ядеше порязаници, дебело намазани с масло и мед, белеше трето или четвърто яйце, Фатма крадешката го изучаваше, откриваше нови белези на болестта му. Защо Османовата кожа бе станала тъй чудно суха, сякаш прозирна, та през нея личеха всички жилки и кости? Защо и най-малкото усилие — да си отреже хляб, да отмести подноса — караше да избиват по страните му червени петна? Защо ръцете му бяха винаги сухи, защо трепереха неудържимо? Какъв бе този все по-остър блясък в очите, все по-остри звуци в гласа му? Като че остатъкът живот, който той продължаваше да крепи с мъка, бе изтънял в режещо острие, а то доизносваше ножницата си, изхабяваше умореното Османово тяло.

В утринната тишина Фатма хатун започваше своя ден — твърде лек би ѝ се видял той, ако на гърба ѝ тежаха двайсет-трийсет лета по-малко. Докато бъркаше тесто за тиганици, докато стоеше над главата на момчето, дето доеше биволицата, майката не забравяше тревогата си: снощи господарят на Видин беше много сърдит.

„Дали пак лоши новини от Белград? — питаше се тя. — Не, няма какво по-лошо да се случи с Белград, щом вече го взеха гяурите.“

А ако не гяурите, кой бе ядосал вчера вечер господаря? Отдавна той не преговаряше повече с царе и императори — след дълги напъни Осман Пазвантоглу от Видин бе принуден да съзнае, че е дошъл на света успоредно с друг един, не по-високороден, но по-късметлия: Наполеон Бонапарт. Засега царете и императорите не можеха да отделят внимание на някакъв си видински паша със смешно големи желания, а самият Бонапарт пък вече не би слязъл до преговори и с много по-едри от Пазвантоглу. Така видинският паша, който допреди две-три години бе хранил надежди за съюз с този или онзи владетел, изостави писането на послания, защото престана да получава дори откази: светът забрави Видин и честолюбивия му господар.

Ще рече, не френци или немци бяха разтревожили сина на Фатма хатун; с тях той нямаше повече сметки. „Кой тогава?“ — продължаваше да се пита тя.

Султанът може би? Но какви ли сметки имаше Осман и със султана? След третия поход против Видин Селим отстъпи пред Пазвантоглу, даде му чин паша с три конски опашки — единствения в Подунавето паша с такъв чин — и го остави да управлява цялата земя, която можеха да задържат дружините му. Оттогава между Видин и Портата се наложиха странни връзки: Пазвантоглу подтягаше всяка пролет крепостта, трупаше в нея зърно и джепане, сякаш я чака нова обсада (то не се знаеше и дали не ще дочака), грабеше Влахия или Тръстеникли, приютяваше стамбулски недоволници — държеше се, с една дума, като че ли е във война с Портата. А Селим хан пък си мълчеше, той бе довел до съвършенство своя майсторлък да мълчи и преглъща. За него бе достатъчно, че Пазвантоглу не лакоми за нови земи и ограничава властта си във Видинско. Разгледан в тази светлина, Пазвантоглу не беше по-опасен за Портата от всеки друг непокорен паша или аян, а из Турско те никнеха като гъби.

„Не, не може да дойде и от Селим хан лоша вест!“ — утешаваше се Фатма. Напротив. Преди два месеца нещо, когато узнаха, че Русия е отворила нова война на султана, Осман съобщи на майка си, че му предстояла голяма чест: щял да бъде назначен за сераскер.

— Как се надяваш на такава милост от Селим хан? — не ѝ се повярва. — Мигар той ще забрави, че близо двайсет години Пазвантоглувци са воювали срещу Портата?

— А ти ще ми посочиш ли паша, който не е воювал или не воюва с Портата? — отговори ѝ Осман. — Все пак има закон: за сераскер назначават пашата с най-високия чин от ония земи, дето граничат с врага. В Белград паша няма; в Русчук стои аян без чин; същото — в Силистра и Търново. Ако беше жив Тръстеникли, биха го предпочели, но Тръстеникли свърши. Оставам аз, майко, сам, без съперник. Сераскер във войната срещу русите!

Виж ти! — продължи той с тържество (твърде късно и прекалено високо платено тържество). — Виж по какви непредвидими пътища човек достига целта си. Помниш, след втората обсада, когато Селим хан опразни пред мен Румелия… и тогава ми се струваше непостижимо да стана велик везир, дори след още сто победи като оная. А сега, без да мръдна пръст, сераскерството пада като круша в ръцете ми. Лесно и просто…

Докато Осман говореше (тъй разположен, колкото не е бивал много време), майка му го следеше: как ли изглежда човекът, постигнал своята цел?

„На всяка цена!“

В спомена ѝ се изправи младият Пазвантоглу, подплашен, гонен и преследван. А въпреки всичко — изпълнен с воля за успех. Тя бе превърнала дребния еничар в господар на Видин и паша с три опашки.

Такъв беше преди двайсетина години Осман — закалено, режещо острие. Днес, когато той вярваше (защото Фатма не повярва и този път), че неговата цел е постигната, острието бе изхабило ножницата. Срещу Фатма примигваха остри, но вече не зорки очи; срещу Фатма се ровеха несъзнателно в книжата вече не властни, а просто алчни ръце. Един стареещ без синове, прояден от болест и умора мъж се сриваше под тежестта на своята постигната цел.

Без да отгатне смислен отговор на безпокойството си, Фатма хатун подреди върху подноса сутринното ядене на видинския паша и го понесе към селямлъка му.

Ръцете ѝ отмаляваха от тежината; сухо, сякаш втвърдени, се изпъваха мишците на гърба ѝ; задъхваше се до притъмняване. „Старост, старост!“ — мислеше тя без съжаление, като да бе дума за нещо много по-дребно от залеза на нейния живот. Фатма хатун никога и не беше притежавала онова, което те кара да жалиш за отминалата младост — красота, любовни нощи, женско щастие. „Ето че висшата справедливост уравнява всички ни накрая — утешаваше се тя. — Колко ли е страшно да старееш, след като си била истински красива, харесвана, любима… Да губиш едно по едно всичките си богатства. Моята младост беше бедна, затова пък без огорчение посрещам старостта си…“ Тъжно утешение наистина, но достатъчно за мъдрец като Фатма.

Преодоля трийсетте стъпала. Спря горе, в ходника, задъхана, опря товара си върху перваза на първия прозорец, за да отпочине. Имаше още поне петдесет крачки до селямлъка.

Дългият, широк като улица ходник зееше с цялата си зиморничава пустота, с редицата северни прозорци с белите си дъски, които още пазеха дъх на гора.

„Какъв безсмислен простор! — викаше си тя почти всеки път, изправеше ли се тук. — Кому е потрябвало това пусто пространство? Сега то е още донякъде пълно, има тепърва да опустява… Първо аз, после Осман… — Не — първо Осман, после аз…“

Нямаше право да умре преди детето си.

Обърна гръб на голия ходник, загледа се през прозореца. Грамаден двор — за какво този грамаден двор? Ех, ако Осман би имал, както всекиго, жена и деца, внуци вече негли…

Сама си вярваше, че е надмогнала мъката по голяма челяд. На времето, когато Осман отказа да прибере вкъщи своята законна съпруга, Фатма дори тайно се зарадва: ще продължава да бъде господарка. После дойде тъгата за внука — беше го видяла най-много трийсетина пъти; Осман пращаше майка си до чифлика на Юмихан хатун да се поразсее, та тогава срещаше Али.

„Дали Осман не е прав в своето чудовищно недоверие към хората?“ — питаше се Фатма. Понеже Али, син на Осман, наистина не напомняше дори далечно баща си; не приличаше и на Омер.

При първите си посещения у Юмихан Фатма чувствуваше горко умиление; все пак — дете, че и нейна кръв може би (може би! — несъзнателно Фатма се поддаваше на съмненията на сина си). Бе взимала в ръце Али и долавяше тъй сладкия за една жена дъх на мляко и чисто пране — мириса на заспало дете. Струваше ѝ се, че намира общ език с майка му — немладата Юмихан хатун. И двете те бяха живели дълго и нелеко, както повече жени в Турско; бяха изпратили мъжете си на смърт (за Фатма Юмихан продължаваше да бъде вдовица, а не Османова жена). Но Фатма въпреки сина, който бе господар на Видин, малко завиждаше на снаха си, дето си има и дъщери. А Юмихан, види се, съзнаваше своето едничко превъзходство над свекървата, та със сладкото ехидство, което е неизбежно между жени, се стараеше да го подчертае. Туй вече дразнеше не на шега уж издигнатата над дреболиите Фатма: разговорите на снаха и свекърва бяха се превърнали в схватки. Така Фатма хатун взе да избягва разходките си до чифлика на Юмихан.

Но не ги избягна съвсем; ходеше по два-три пъти в година. С времето, с всичко, което изтърпя от своя мъж (дори за една мюсюлманка то беше прекалено), Юмихан сякаш се отказа от света. Тя вече не се хвалеше с вниманието на дъщерите си — от тях отдавна имаше и внуци; не намекваше горчиво за своя странен втори брак. Една стара жена, смазана от обида и умора, искаше да я оставят на мира. „От това навярно и умират жените из нашата земя — мислеше си Фатма. — Умират от обида и умора…“ И не намираше сила да клъвне с остра думичка снахата, да ѝ покаже блясъка на своя ум.

Затуй пък глухата борба, изоставена от тия две жени, води сега момчето, наречено Али, син на Осман. Фатма дори взе да намира, че Али напомня своя баща с остротата си, с хладната си, жестока устременост. Другояче стоеше всичко това у него, защото го съсредоточаваше в по-дребна цел: да уязви несмело, но тройно злобно една старица и един бавно умиращ.

Фатма не смееше да попита сина си дали Али се държи и с него, както с нея, но отгатваше, че не ще да е много различно; забелязваше зъл блясък в очите на внука си, колчем му споменяха името Пазвантоглу. За това момче, отритнато, преди да бъде родено, причина на всичките му унижения бе Осман. И — трябваше да признае Фатма — Али имаше право: с какво бе виновен, че един налудничав баща подозираше у него своя бъдещ убиец? През часовете, когато мислеше трезво, тя признаваше и друго: Осман може и да не бе родил своя убиец, но със сигурност беше го създал. Ако това момче, еднакво озлобено и плашливо, би било изобщо способно на убийство.

Но по времето, когато Фатма почна да открива Османови черти у Али, забеляза и нещо Омерово: за разлика от баща си Али не бе готов да понесе всичко, за да прокопса. Някаква саката гордост го караше да отхвърля всяко подаяние, дошло от пашовия конак. Али се беше родил син на Пазвантоглу; той или имаше право на всичко, или не щеше нищо, щом му отказваха неговите кръвни права — туй искаше да каже със своята жалка гордост, която не трогваше никого и най-малко Осман Пазвантоглу.

След като беше опитала да поговори два-три пъти с Али, Фатма хатун се отказа. Невъзможно бе да преодолееш преградата от ненавист, недоверие и злоба, зад която се затваряше това почти дете. И Фатма — макар да ходеше в чифлика, докато Юмихан я посрещаше с неприязън, а после и с безразличие — сега престана.

Нетърпима намираше тя омразата в детските очи; непоносимо — да те отрича твоята собствена кръв. Така светът на Фатма се заключи в кухнята и ходниците на пустия дом.

Фатма хатун пак навдигна подноса и заситни към селямлъка на Осман. Вървеше и сякаш виждаше каква би могла да бъде и каква никога не ще бъде нейната къща. Счини ѝ се, че срещу нея по дългия като улица ходник пристъпва Али, но без обидения, зъл огън в очите — млад, пропит от оная всеобемаща радост, която отличава още неживелите хора; зад Али пристъпваха сестрите му — неродените дъщери на Осман — хубави, сияещи момичета, тънки като кипарис, утрешни жени, които ще наплодят правнуците на Фатма; стори ѝ се, че подир тях към нея вървят снахи и зетьове, че из варосания до синьо ходник с паяжини покрай прозорците пъплят дечурлига, а през вратите на празните стаи напира плач на новородено. Не едно, много неродени новородени плачат из празните стаи, а техният писък е проклятие срещу дома Пазвантоглу…

За малко не изтърва подноса; нозете ѝ трепереха и я обливаше пот. „Боже мили! Дали не полудявам? Не ме наказвай с лудост, боже! Не аз съм виновна, че коренът ми не даде плод…“ Сълзи пълнеха очите ѝ, а знаеше, че не бива да плаче; не биваше Осман да я види разплакана.

Фатма влезе в селямлъка. Той беше от три стаи, но без сянка разкош — Пазвантоглу продължаваше да се превзема на прост войник. По стените бяха накичени оръжия, повечето — пленени при обсадите на крепостта. Другото си беше както в селямлъка на Мустафа паша сокак: белите перденца, миндерът с чипровски килими, бакъреният мангал и голямата работна маса на пашата.

Надяваше се да завари Осман над книжата му; той по обичай ставаше рано. Този работен навик не бе усърдие — Пазвантоглу просто едва дочакваше да съмне, за да се отърве от постелята подир часове безсъние; сънят бягаше от него като вода от намаслен лист. Но Фатма заварваше Пазвантоглу винаги умит и стегнат, седнал зад масата си, сякаш важни дела му пречат да си позволи повече отдих.

Тази заран работната стая беше празна, та Фатма продължи с подноса към втората, където син ѝ спеше, „Дали се е успал?“ — зарадва се тя. Ламбро все повтаряше, че най-доброто лекарство бил сънят.

Преди да зърне Осман, майката откри в стаята необикновено безредие — никога дрехите на сина ѝ не бяха лежали на земята между разпечатани писма и книги. При това пердетата още не бяха вдигнати, та в мъждивото зимно утро спалнята бе съвсем мрачна.

Фатма набързо остави товара си и дръпна пердето. Спусна се към Османовата постеля, защото вече я бодеше лошо предчувствие; кога Осман е спал толкова до късно?

Не, пашата беше буден. Изтегнат по гръб, още в нощна риза, Пазвантоглу пушеше.

— Ти ум имаш ли? — извика му наместо добро утро тя. — Знаеш, че не бива, откога пропуши пак?

Без да шавне, Осман само изви очи към нея, усмихна ѝ се. И в тази безпомощна усмивка, която не му се удаваше, Фатма прочете най-страшното: Осман се е предал, престанал е да се бори за живот.

Решително, както не бе постъпвала от отдавна, Фатма издърпа чибука из ръката му и замахна смешно с него, сякаш се канеше да удари своето непослушно дете.

— Полека. Ще изтърсиш жар отгоре ми! — спря я Осман с някакъв непознат, безразличен глас.

— Защо си още в леглото? Да нямаш треска? Какво си се залежал до туй време?

— А защо не? — погледна я непривично открито в очи.

Тя се смути. От години вече избягваха да се гледат в очи, докато се лъжеха. Дали на Осман не бе хрумнало, че е време да прекъснат своята безполезна игра; какво можеше да означава този безразличен глас, тоя открит поглед?

— Защо да не полежа до късно, майко?

„О, работата е съвсем лоша!“ — помисли си с ужас Фатма. Много рядко Осман я наричаше така; всеки мюсюлманин от добър дом се обръща към майка си с „хатун“.

Разшета се, за да не отговори. Прибута към леглото масичка, подреди върху нея яденето — какво ядене! Би стигнало за двама пехливани. Но господарят на Видин уморено се обърна към стената — най-тежката част от болестта му беше яденето, това непрекъснато тъпкане на масло, яйца и мед в едно тяло, което ги не щеше, което настойчиво отказваше да живее.

— Ти защо? Не ти ли се яде? Да извикам Ламбро? — засипа го с въпроси Фатма.

А той не ѝ отговаряше. С лице към стената, целият Осман сякаш казваше: „Не, не, не!“ И този непознат Осман, който се оставяше да бъде отнесен там, дето отдавна трябваше да е без десетгодишната си упорита борба, доведе Фатма хатун до ужас.

— Сине! Какво има, какво става с тебе?

Господарят на Видин се обърна към майка си, а очите му не бяха вече безразлични. В тях също викаше тревога — страхът, че нещастието с него ще я довърши, а той ще извърви самичък последните крачки от своя път.

— Нищо не става; не се безпокой! Просто… — явно се колебаеше дали да ѝ обади. — Просто научих, че за сераскер е назначен Мустафа Байрактар.

— Да не е слух? — усъмни се Фатма. — Та ти си едничкият паша с такъв чин в Подунавето!

— Никакъв слух. За Селим хан изобщо не съществуват законите ни. Докога, питам се, безнаказано ще тъпче той всичко свято за мюсюлманина?

„Защо са необходими тъй много думи? Трябва да благодари на Селим хан, дето му помага да поживее още, без да разкрива, че е вече свършил.“

А гласно рече:

— Тъкмо това ново незачитане на закона ще му струва може би скъпо. Най-после ти не си кой да е. Нека светът види как султанът обижда един Пазвантоглу, господаря на…

— Никакъв господар не е вече Пазвантоглу! — скочи от леглото Осман и се заразхожда из стаята със стъпки, които искаха да бъдат резки.

Видинският паша не крачеше, а се влачеше от ъгъл до ъгъл, докато изпод нощната му риза се подаваха неговите изтънели, несигурни нозе.

— Какъв господар съм аз? — говореше той трескаво. — Ти знаеш ли? Нищо не знаеш! И аз го узнах едва снощи. Но не исках да ти кажа — никога не е късно за лоши вести: тази проклета война е краят на Пазвантоглу!

Изкрещя го и спря пред Фатма, за да разбере как тя приема думите му. А Фатма виждаше само нездравите червени петна по Османовите страни, чуваше само хъхренето на проядените му дробове.

— Преувеличаваш — прошепна тя, за да е казала нещо. — Не за твое добро би било сераскерството, слушай майка си!

— За никакво сераскерство не говоря! — прекъсна я нетърпеливо. — По дяволите сераскерството! Но има по-страшно: от Влахия русите помагат на Белградската буна; Байрактар, преди да премине Дунава — ако изобщо смята да го минава, — е заел Търново и Никопол, напредва към Плевен. Огромни клещи стягат Видин от две страни: сърбите и Байрактар. Това ще бъде краят…

Бе започнал високо, а завърши с отпаднал глас.

Фатма гледаше сина си: смален и убит, един застрашен господар, който не намира сили да излезе на двубой. Но нямаше време да го съжали; веднага я тласна дългът ѝ да заличи с цялото си усърдие истината, стигнала най-сетне до болния му ум.

— Преувеличаваш, казах ти. Какво може да означават изгладнелите сърби от Белград, дружината на Байрактар, била тя и десет хиляди човека? Съвземи се, Осман! Няма по-страшно от онова, което вече беше.

Той седна на леглото, стиснал мършави ръце между коленете си. Излезе, че едва я е дочакал да свърши. Излишно беше да го лъже — винаги идва време, когато трябва да признаеш истината, макар туй да ти е наистина краят.

— Майко, нека не се правим на слепи! Не бой се, аз не ще се срина пред очите на цял свят, длъжен съм да опитам всичко… Но искам поне ти да знаеш как стоят нещата. Заради бъдещето…

— За кое бъдеще говориш? — попита тя, изстинала до върха на пръстите си.

Та това бе невъзможно! В гласа на Пазвантоглу Фатма долови вълнение — син ѝ се вълнуваше и не криеше, че се вълнува; Осман губеше самообладание; падаха с трясък всички прегради, които бе издигнал, за да прикрие своя човешки страх и човешка болка.

— Искам някой да знае, че Пазвантоглу е виждал края на своята власт — изрече внезапно той.

— Но при втората обсада.

— При всички обсади Видин бе огнище на непокорството в Румелия. Ти помниш кои водеха тогава боевете за Видин. Аз успях дотолкова, доколкото събрах около името си раите. Днес тях ги няма. Оставиха ме, оттекоха се при оня чобанин Кара Георги! С кого ще пазя утре Видин? С Кара Мустафа. Знаеш, чудя се на ума му: какво още търси при мен Кара Мустафа? Не му ли е ясно, че повличам и него към дъното? Или дебне да ме остави насред боя и без своята дружина?

„Насред боя! Ти никога не си излязъл в бой, та сега ли? Не ще има нов бой за Видин; Видин вече никого не плаши, за да бъде обсаден и превземан…“ — Туй помисли Фатма, но премълча: боеше се, че Пазвантоглу не ще издържи веднъж признатата истина. А майчиният усет ѝ подсказа кое би оттласнало сина ѝ назад — в борбената страст, в омразата и подозрението, които бяха го крепили цяло десетилетие.

— Така е — потвърди тя неестествено високо. — Тебе те предадоха! Ти слезе до тях, господарят. Казвах ти още отдавна: не ще забравят нищо, не ще простят нищо! Ето ги — забиват ти нож в гърба; превеждат русите през Дунава, въстават срещу нашия закон в Сърбия. Кръвта вода не става. Ти се предовери…

„Аз ли говоря така?“ — сепна се Фатма насред дума. Тровеше с омраза един болник, насъскваше един умиращ. Но нейният майчин усет не я лъжеше: когато някой цял живот е пушил хашиш и на края грохне, а му се ще — преди да свърши — да вдъхне веднъж дълбоко-дълбоко чист въздух, нему въздухът не ще помогне. Нему отново трябва да завреш между зъбите лула хашиш и така да продължиш часовете му с още един или два. Туй можеше и Фатма: да пробуди у Осман едничкото, което бе изпълвало живота му и чиято смърт би означавала смъртта на Осман.

Колко лесно е да накараш пушача на хашиш отново да вдъхне привична отрова! Майката просто видя как през сина ѝ преминава тръпка — сякаш той се поборави след сън или пиянство.

Пазвантоглу отново се изправяше.

Да си кажем, то не бе заслуга на Фатма хатун: не нова сила вля тя у сина си. Пазвантоглу просто осъзна колко излишно е да се променяш за последните две-три крачки от своя път.

Осман се облече набързо, прав нагълта яденето и премина в работната си стая с почти бодра стъпка.

— Моля те да извикаш кехаята ми! — обърна се той към Фатма.

„Защо тъкмо кехаята му? — питаше се Фатма, докато вървеше из ходника. — Друга заран първо говори с Кара Мустафа, май вече подозира и него.“

Ами разбира се! Едва преди миг Фатма хатун сама насъска сина си срещу всеки гяур, а Кара Мустафа беше дьонме. Какво чудно, дето Пазвантоглу искаше да посрещне края си, облегнат върху ръката на чист правоверен?

Кехаята, Идрис Молла! Фатма почувствува неприязън, че ще трябва да му проговори. Не познаваше нещо по-безлико, по-сиво и средна работа от този добрал се до големство духовник. Види се, именно загдето бе пропаднал като духовник, Идрис се зае да оправя света; отличи се при строежа на новия конак, при наредбата на училището, отворено от Пазвантоглу. С една дума, месеци наред Идрис бе навирал в очите на господаря своето прекалено усърдие.

Някога, когато събираше под Видин войводи и главатари, Пазвантоглу бе предпочитал ярките, силни хора. Те красяха делото му и по-точно: правеха дело от честолюбивото непокорство на Пазвантоглу. Но тия силни хора поеха свой път, несъгласни с прераждането на непокорника в султанов паша. Оттогава сякаш Пазвантоглу взе да си избира и приближени като за свита на султанов паша: дребни, посредствени, чието едничко качество бе послушанието. „Всеядни“ — ги наричаше наум Фатма; напук на годините тя бе останала млада жена, която все се надява на среща с изключителното.

V

Новината нахълта в пашовия конак привечер, когато Фатма хатун готвеше вечеря без отрова на видинския паша.

Бе излязла на двора за вода (и това вършеше сама, нали трудът ѝ имаше смисъл, ако го издържаше докрай). Пое назад и изведнъж спря. Спря я Исмет — видът на Исмет. Старият им слуга седеше върху скемлето под навеса някак безпричинно — какво може да пропъди един старец без работа на студа? Отпуснат и загубен, сякаш най-лошото вече е пристигнало в този двор.

— Исмет! — повика го господарката.

Старецът се сепна, но не стана; седеше си и след като Фатма се изправи пред него.

— Какво има?

Исмет поклати глава. А не отвърна.

— Какво се е случило? — с растяща тревога повтори Фатма.

Навярно туй (какво бе крива Фатма хатун, та да я мъчи?) го накара да изрече с корав език:

— Колят.

— Кой коли? — Тя стисна дръжката на стомната с две ръце, за да не я изтърве. — Кой?

— Ние…

На Фатма се стори, че старият им слуга плаче — мокри бяха старческите очи. Или от студа? А защо Исмет изглеждаше тъй безутешно сам, тъй отчаяно виновен, свит като псе под пруста?

— Кои ние? — зашепна виновно и Фатма, преди да знае в какво е вината ѝ. — Защо ще колим, отговори, Исмет!

Тъй както несвързано, виновно и просто предаде днешното събитие слугата, Фатма не успя да го обхване. Без да проговори, тя се прибра вътре. Доподреди яденето на видинския паша и изкачи стълбите с тежкия поднос. Пред селямлъка не се поколеба дори миг, влезе. Не вдигна очи, а все пак мярна сина си: Осман Пазвантоглу четеше някакви книжа, съсредоточен, затворен. Един почти прозрачен образ на самообладанието.

„Той се срамува, съжалява за отзараншната си слабост — помисли Фатма. — Способен е да воюва дори против съчувствието на майка си!“ И макар че едва отзаран желаеше тъкмо това да го подтикне към борба, сега Фатма почувствува отвращение от полупрозирния мъж зад масата, който беше неин син.

Остави яденето без дума, затвори полека вратата зад себе си. Прибра се в харемлъка, легна с все дрехите. Фатма искаше да бъде сама, не би понесла човешко присъствие. Искаше да избяга от хората и думите, от недоумението, страха, ненавистта на цял Видин, които сякаш преминаваха през огради и стени. Знаеше, че днес е станало нещо непоправимо, че то ще я преследва до смъртта ѝ, а може би и отвъд.

Хиляди хора бяха намерили края си под Видин, за Видин — в обсади, засади, походи и схватки. Но онова бе смърт, а туй днес — клане. „Колим… Ние!“ — това изрече току-що Исмет, къщният слуга. Дори Исмет тази вечер се чувствуваше убиец, загдето преди четирийсет и пет години бе носил на ръце едно дете, пораснало в убиец.

А каква ли трябва да бъде вината на Фатма в сляпото унищожение, с което си вземаше сбогом от света синът ѝ? Тя угаждаше как се е оправдал пред себе си (ако Осман изобщо търсеше оправдание): след като бяха измамили доверието му, той мъстеше на гяурите. Пазвантоглу показваше, че все още е властен да се разплати за своята господарска обида.

„И така да е… — препъваше се из пътя на Османовите съображения Фатма. — Дори да е прав (а той не беше прав, защото не доверието, а сметките на Пазвантоглу бе измамила раята; просто плати на лъжата с измама), та какво би променило тук убийството? Тъй ли си отива човек от света, тъй ли се умира?“

„Колим… Ние…“ — не излизаше от ума ѝ Исмет, един от онези, дето се чувствуваха виновни, че са били с Пазвантоглу, вярвали са в златното сърце, с което той замести полумесеца върху видинските джамии. Днес няколко хиляди души (последните останали на Пазвантоглу бинбашии, дружинници, кнезове, слуги) щяха да се съгласят с Кондо и Велко, дето и преминаха към Белград. Днес други хиляди — видинлии, селяни из селата между Тимок и Балкана — ще пожелаят по-скорошната смърт на пашата. „Щом веднъж захвана клане — ще си рекат те, — никой не знае кога ще дойде и до нас. Дано по-скоро се обере по дяволите!“

„Ето докъде води безверието!“ — съжаляваше за своето волнодумство майката. Каквото и да върши през живота си един правоверен, той не би умрял без себап — без благодеянието, което трябва да запази добър спомен за него. А Осман си отиваше с мъст и кръв.

Кръв…

Преди час, докато Исмет разправяше, събитието бе за Фатма само думи. А сега, при светлината на свещта, която хвърляше криви, влудяващи сенки, думите преминаха в картина. Тя едва ли беше вярна, защото Фатма не познаваше света навън, но затуй пък — страшно натрапчива.

Фатма видя преди всичко Калиник. Ала не като писар на сина ѝ, с влашки предани очи, винаги усмихнат, услужлив и неверен; в църквата той беше друг — нямаше мазен блясък в очите му; мъченическо вдъхновение се излъчваше от целия него, извисен над молитвено тихото паство.

Фатма виждаше как Калиник владее богомолците, води ги в божия път, смирява душите им със слово; Фатма гледаше приведените гяурски гърбове, стотици роби, събрани в едно. Калиник за тях вече не бе пияният влашки веселяк, дето кепази църквата с разгула си, а пастир.

Високо-високо, чисто и заклинателно кънтеше гласът му, снишаваше гяурските гърбове, изливаше се по тясната пътека помежду им към вратите, разсипваше се чак навън.

Навън…

Мегданът вън престана да бъде пуст. Там с дебнещи стъпки се приближаваха много мъже. Нищо не се четеше в очите им, освен зиморничава неприязън — те още не знаеха за какво идат при „Свети Никола“. Един от тях, по-нисък с цяла глава, без да проговори, даде знак. Мъжете полека, както се протяга змия, сигурна в лека плячка, заопасваха стените на църквата. Превити — да не зърне някой чалмите им през прозореца.

Хищно, лепкаво — стотнята вече плътно държеше в шепа „Свети Никола“. В туй време дребничкият стоеше пред вратите; крилата им бяха широко разтворени — храмът бе искал да побере повече хора, да приюти цял Видин и го утеши.

И пак корабът на „Свети Никола“. Пътечката вече не беше празна, макар богомолците да се притискаха, както преди, за да държат свободен прохода, през който някой безимен брат би потърсил помощ от бога.

Ето двама безименни.

Фатма виждаше как несмело застават те на пътечката. Сами, вярващи в своя бог, те усещат — джелати, каквито са, — че нямат право да посегнат на чуждия. Почти животни, каквито са, те чувствуват, че няма свой и чужд бог, че той е един: тъжната необходимост на човека да не бъде сам.

Двамата се колебаят. У катила колебанието прилича на глупост, та двете лица се блещят тъпо, докато краката носят катилите към олтара. Ръцете им все още висят бездейно; човек би помислил, че те не ще свършат никаква работа при „Свети Никола“.

„Та-тап, та-тап“ — двамата пристъпват нестройно, а тежко. Всички са чули тия стъпки. Но се обръщат малцина. Преди самите убийци да знаят кое как ще стане, узнават го гяурите. Не, те просто си спомнят; повечето от тях са виждали убийци, с все такива, уж тъпо недоумяващи лица, с такива уж безцелно отпуснати ръце и нестройна стъпка.

Раите упорито гледат пред себе си. Те са пресметнали (защото от поколения вече ги колят), че двама убийци не идат за триста жертви; жертвата ще бъде една. И с това, че отбягват да привлекат погледа на двамата, раите остават извън кръга, в който избира жертва убиецът.

Гърбове, гърбове, гърбове… Слети в черна стена без дъх хора, те се молят с цялото си същество: „Нека по-скоро мине неизбежният миг!“

Но един все пак стои с лице срещу убийството. Не защото би застанал, ами то просто го е сварило така. Калиник — висок, вдъхновен, изправен под закрилата на Христовите ръце от кубето.

Докато двамината вървят рамо до рамо. Калиник разбира какво иде към него; без да ще, той е дал сила на решението им.

Тогава Калиник се изправя още по-нагоре, израства дотолкова, че ножовете не досягат шията му, а пробиват епатрихила някъде под сърцето.

Няма вик, не е имало вик на болка — архиереят рухва върху стъпалата, а короната отскача при удара о плочите. Джелатите вече са наведени над него; те бързат да довършат, веднъж започнали; отделят владишката глава от владишкия труп. Кръвта им пречи да работят; дръжката на ножа се плъзга между пръстите, покрива раната и острието дълго трие там, където не е нужно; залива тъкмо оная жила, оня прешлен, който все задържа главата към трупа.

Псувни през зъби — джелатите работят пипкаво. Те усещат зад себе си триста бездиханни, свели глава роби. Напрегнати, двамата не си дават сметка, че може да довършат навън; че Калиник може да бъде прострян на мегдана и с глава. Но някога те са клали така (при друг случай, по друга заповед), та само повтарят познатото.

Внезапно чуват плясък; трупът се е откъснал, държат само главата на Калиник. Захвърлят я почти удивени как е попаднала в ръцете им, после улавят за краката трупа и го повличат.

Той чертае кървава диря по пътеката, отстъпена от вярващите на незнайния брат, който би търсил бога в тази неделна заран; оставя кърваво петно върху църковните врати и цяла локва кръв пред олтара.

Отвън, зад крилото на „Свети Никола“, се измъква дребничкият със скъпия кюрк и придирчиво оглежда работата на двамината.

— А главата? — пита. — Къде е главата? Нейсе, ще поминем без нея. Завлечете мършата на мегдана!

Вътре… Фатма вижда как след двамата пътеката се затваря. Стотици хора обръщат гръб към олтара на ужаса. Един през друг, в глух ропот, полумъртви от страх, пред „Свети Никола“ се изсипват триста души свидетели на безсмислената смърт. И се стапят, докато мигнеш, из улиците. А при „Свети Никола“ остава главата на Калиник, която вече не кърви.

Тишина…

Не! Някой изкрещява — дали викът, заседнал в гърлото на жертвата, едва сега, щом то е прерязано, намира път? Чий е този предсмъртен крясък?

Може би поповете — крещят двайсет и четирите свещеници, убити като Калиник насред църква или дома, на ядене, в леглото, под пруста. Из много видински къщи излизат кървави следи, те се събират в тъмни пътечки, а на мегдана зарастват в голямо-голямо, черно петно…

Че как ще крещят вече мъртвите! Това са децата им, пред чиито очи са били заклани двайсет и четири нищо неподозиращи пастири. А може би са очаквали участта си — нали са заговорничили против Пазвантоглу със сърбите. Или не са заговорничили, ами просто са говорели срещу Пазвантоглу и неговата нечиста власт над Видин. Или не са смеели да говорят, но са мислили, желали са края на Пазвантоглу.

„Само дано спре този крясък!“

Спокойно, Фатма! Не мъртвите, навярно си извикала ти, тъй ясна, отчетлива бе картината на Калиниковата смърт, тя те изплаши, изби из тебе твоя вик на умиращ. Спокойно, Фатма!…

Не бе изкрещяла и тя. Седеше свита в леглото, съвсем на себе си, стараеше се да смири виденията, да си върне остатъка силица, който би ѝ позволил да изпълни докрай своя дълг на майка. Чий е тогава този вик?

Стъпки… Убийци! Възмездието! Нима толкова скоро? А казват, че бог забавял, но не забравял. Този път не се и забави; насилието бе извършено под очите му, пред самия олтар.

Стъпки! Вратата на харемлъка тресна. На прага стоеше Исмет. Без вина, само с ужас в очите — мигар и него гонят убийци?

— Хатун! Тичай! Господарят се дави в кръв!

VI

Друга заран Селим отиваше на Диван как да е — във фереджето си от тъмна вълна, с проста чалма, без украси. Но днес разпореди да го пременят. Под кубето беше и генерал Себастиани — искаше да му говори пред велможите си. Стига обещания на четири очи, които французинът след туй ловко отричаше.

Пейковете донесоха свиления бял халат, занадипляха чалмата. Прав пред огледалото, Селим хан разсеяно виждаше своя височайши образ — лицето на средна възраст мъж.

„Четирийсет и пет години… Кога минаха?… Какво може да очаква повече от себе си един четирийсет и пет годишен мъж? Да се надява, че ще започне отново? Смешно! Впрочем, не дотам смешно, ако би бил войник, търговец, учен или разбойник. Не започна ли отново едва преди месеци Кара Фейзи, моят връстник? Разбойникът има повече възможности; за султана те са предопределени…“

Двестате крачки между покоите си и диванхането Селим хан извървя между двама оръженосци. Допреди година над всяка негова стъпка бдеше Юсуф ага, бившият роб на майка му. Юсуф, който умееше да събира и носи слухове, да следи всеки султанов велможа, да наднича във везирски харемлъци и из пазарищата — бдящо око на султана. Но преди една година, когато умря валиде султан, велможите посъветваха Селим да се отървел от натрапения му неин любовник.

Селим, разбира се, отстъпи; пожертвува Юсуф. Изпрати го на хаджилък. Юсуф сега обикаляше светите места, а султанът се чувствуваше като разсъблечен всред столицата си — бяха паднали от плещите му хищните, но покровителствени ръце на едничките двамина, които истински бяха сраснати с неговата власт: Хадидже-султан, Юсуф ага.

Пред диванхането зурните пищяха нетърпимо. Започваше днешното изтезание: разговори, преговори, заговори. Безкрайни часове безсмислие, дето един човек като човек би използувал за нещо много по-разумно или приятно: да изпие две-три кафета под някоя асма край брега, зазяпан блажено в синевата над Принкиповите острови. Да се излежава на хлад в харемлъка на някоя тънко-кръста и мекоръка ханъма, да гледа как прозоречната решетка разбива светлината в ивици върху облата, покорна и сита женска гръд. Да препуска под майската зеленина на буките подир недоубит глиган…

Колко много не забелязва, че притежава простият човек, и затуй не изпитва благодарност, дето не са го родили султан!

— Реис ефенди — обърна се към везира на външните дела, — потвърди ли се вашето вчерашно известие?

— Напълно, султанъм. Източникът ми е сигурен.

— Така! Дойде ли генерал Себастиани?

— Тук е. Чака, султанъм.

— Да влезе!

Месеците, прекарани в Константинопол, бяха променили Себастиани. Генералът беше понатежал; на Изток човек лесно се превръща в чревоугодник. Затова пък гъвкави бяха сега умът и говорът му; генералът бе станал държавник. Неговите обиграни очи опипваха Селим хан и велможите му, подредени като ибрици върху миндера; искаха да узнаят преди разговора за какво ще бъде дума.

Тежка задача. Що ще прочетеш у Мехмед Челеби например? Строг, безстрастен, застинал в достолепие, той сякаш винаги подчертаваше, че е готов да падне жертва на гнева, насочен срещу султана му. А Себастиани отлично знаеше, че Челебията прави опити за сближение с еничарския ага. С една дума: че предава Селим хан, а може би го и продава.

Обезсърчен от тия наблюдения, Себастиани се обърна към султана — все пак едничко човешко лице между ибриците. Но то не предрече на Себастиани приятен разговор; Селим хан явно бе научил каквото трябваше да научи последен.

„Проклети сплетници!“ — изруга наум неизвестно кого Себастиани, без да отбележи, че сам много разчита на същите сплетници.

— Радвам се да ви приветствувам с добро утро! — султанът даваше да се разбере, че изрича това от чиста учтивост. — Наредих да ви извикат по наша твърде бърза обща работа.

„Както винаги, Селим ще скочи право на въпроса“ — почти се уплаши Себастиани.

— Вчера узнахме от сигурен източник, че са започнали мирни преговори между царя и вашия император. Защо аз не бях уведомен за тях?

„Господи! — рече си Себастиани. — Тук не ще се отървеш с увъртане. Той твърде точно знае и твърде точно пита. А никой не благоволи да ми нареди какво ще говоря, ако ме питат. Заповедта беше Селим хан просто да не узнае — просто, но неизпълнимо!“

— Налага се да заявя на ваше величество — започна с оскърбен вид той, — че от ваши уста научавам за първи път това събитие. И веднага се налага да изкажа съмнения: новината ми се струва невероятна.

— Моля за извинение, ваша светлост. — Селим днес говореше твърдо. — Вие посланик на френския император при съюзен владетел ли сте, или (потърси по-прилично сравнение, но не го намери)… или една нула?

— Не разбирам… — почти искрено се обиди генералът.

— Разбирате добре! — това беше вече владетелски гняв. — Вашият император сякаш забравя, че заради него аз се оставих да бъда въвлечен в неизгодна за мен война. Забравя, че приех да ме вземат за сляпо френско оръдие; вие поне знаете какво означава това в Стамбул: оръдие на гяурите! Наполеон не иска да си спомни, че ми беше обещал военна помощ в Сърбия и Морея — аз не я получих.

— Но, ваше величество! Наши офицери и строители участвуваха в отбраната на Константинопол срещу английската ескадра; без нашите артилеристи и строители столицата ви…

— Столицата ми би била заета от англичаните. Но признайте, че не мен бранеха френските артилеристи при Галиполи и Босфора! Това беше цялата ви помощ: запазихте Стамбул за Франция. А какво получих в Молдова и Сърбия, в Морея?

— Ваше величество — терзаеше се под справедливите укори Себастиани, — военните сили на Франция са пръснати на огромен боен театър; ние сме народ от няколко милиона…

— За това трябваше да мислите не днес, генерал Себастиани! Когато на Наполеон бе нужно да увлече Русия във война с Портата, всяка помощ изглеждаше възможна. Аз не роптах, не поисках от вашия император неизпълнимото. Но когато научавам, че Наполеон започва преговори с Русия зад мой гръб; когато този мир ще бъде за моя сметка; когато ми предстои да остана сам срещу цяла Русия — тогава аз напомням: ние имаме съюз с Франция, настоявам той да бъде спазван!

Селим хан млъкна, пламнал от гняв и обида.

А Себастиани изведнъж престана да се оправдава и хладно вметна:

— Договор за приятелство, ваше величество.

— Не ви разбирам! — Селим наистина не разбираше как нахалството може да има тъй спокойно лице.

— Договор за приятелство. Такъв е подписан между нашите две страни. В него не се предвижда, че Франция не ще преговаря самостоятелно с държава, с която Турция се намира във война. Ние нищо не сме нарушили, ваше величество.

„Не може да бъде! — падна от небето Селим хан. — Що за приятелство ще е то, ако Наполеон ме тласне в обща война и ме зареже насред път? За какви условия и за какво нарушение говори този; застрашена е самата ми държава!“

Везирите присъствуваха като глухонеми на разговора; цялата борба между две империи се съсредоточаваше у Селим и Себастиани.

Селим хан провлече поглед пред двайсетината кукленски лица и го спря на Себастиани. Генералът беше свел очи. Дори един вече изпечен дипломат се срамуваше от пресметливата студенина, с която отблъсна отчаянието на Селим.

А султанът се вкопчи в сенчицата човещина, която всеки умиращ може да събуди у всекиго:

— Искам да ме разберете добре, генерал Себастиани — заговори той без гняв.

С такова дълбоко достойнство човек се изправя едва пред края си — проумял безсмислието на цялата житейска борба, от която е съвсем все едно дали ще излезеш победител, или победен:

— Много възможно е вашият император да не смята приятелството за условие в един договор за приятелство. Аз смятах другояче и очевидно ще изплатя грешката си. Но съм принуден да ви обясня нещо, което императорът ви упорито недоглежда:

Почти двайсет години управлявам тази държава, макар тя да не прилича на държава; с тесния си гръб аз отстоявам онова, което ще ползува не само мене: една обновена Османска империя би била пречка за Русия към топлите морета. Но моите поданици вилнеят, уплашени от обновата; моите роби се бунтуват с подкрепата на руския цар; моята войска не ще да се бие, защото ме обвинява в прекалено доверие към вашия император.

Аз не мога повече!

„А с това как ли ще се справя? — обезпокои се за себе си Себастиани. — Толкова е неочаквано! Ами, неочаквано! Та светът от години се чуди как Селим още не е загубил ума си. Ето, дойде този час и ме завари неподготвен; човек винаги се надява на добрата възможност, колкото и дребна да е тя…“

— Повече не мога — тихо повтори Селим хан. — Моля ви, обяснете на вашия император, че работите ми действително вървят зле. Щом русите сключат мир с Франция, ще пробият прозрачната ни отбрана по Дунава, ще се съединят с неизброимите размирници из Румелия. Пък от Балкана до Стамбул, ваша светлост, са само два дни път.

Вярвате ли, генерал Себастиани, че такова развитие на нещата особено ползува Франция?

— Но, ваше величество, вие говорите вече не за поражение или победа; вие предвиждате края на османското господство в Европа!

— Това би трябвало да предвидите вие. (Селим сякаш се радваше колко много собственият му край ще обърка Наполеон Бонапарт.) Но във вашите сметки не е влязло най-простото: че Селим не ще може повече.

„Е, не! След такова признание човек няма как да остане султан, дори да не се случи нищо друго! — онемя от изненада Себастиани. — Та това не е Диван, не е разговор между посланик и владетел!“

— Ваше величество — продължи да печели време той. — Наполеон ще оправдае качеството си на ваш приятел, не ще отзове своите офицери и военни строители. Константинопол ще бъде удържан на всяка цена, вярвайте ми!

— Да, вярвам: Наполеон ще опази за себе си Константинопол… Но не забелязвате ли, ваша светлост, че вие, без да знаете за започналите преговори между Наполеон и царя, вече добре знаете какво се разисква на тия преговори?

Себастиани се поклони. Струваше му се, би дал дясната си ръка, за да се е измъкнал вече из Дивана.

— Моля, наминете към Топкапу привечер, ваша светлост — отговори на поклона му Селим. — Възнамерявам да начертая някои мерки по отбраната на Проливите, ще ми бъдете полезен.

— Боя се, че не ще мога, ваше величество. Разбирате ли, мадам Себастиани… ражда. Втори ден. От снощи е в несвяст. Мадам умира, ваше величество…

Себастиани забеляза какво усилие бе потребно на султана, за да осъзнае най-обикновеното нещо на света.

Някой раждаше; едно дете искаше да дойде на този объркан и дообъркан от честолюбието, задните мисли и скритите действия на световните господари свят; един баща бе напуснал мястото си край постелята на родилката, за да вземе участие в низка игра, чужда за жената, която раждаше, чужда за детето, което искаше да се роди. Ама и какво търсеха разни селимовци и наполеоновци от едва трийсетгодишния мъж, който не знаеше дали вече не е овдовял; дали преди да е станал, не бе престанал да бъде баща — така, докато траеха разговорите от висш порядък за бъдещето на Стария свят?

— Простете, Себастиани!

Ето заради това (заради едно новородено и една умряла при раждане жена) Селим хан обмисли без Себастиани своята решаваща, отчаяна стъпка по отбраната на Стамбул. Но от това пък не следва, че ако генерал Себастиани бе участвувал в решението му, нещата биха протекли другояче. Във всеки случай упрекът на стамбуллии и историята, че Селим III бил воден и този път от посланика на Франция, няма основание. През следобеда на двайсет и седми май хиляда осемстотин и седма година, докато Селим хан се съветваше с везирите и шейх-ул исляма в Топкапу, генерал Себастиани седеше във френското посолство край белия обезкървен труп на мадам, убит от мъка и някак непристойно облекчен, дето не чува повече нейния животински безумен стон — вместо него от съседната стая идеше гладен хленч. Така или иначе, Наполеоновият посланик през този следобед имаше по-важни грижи от отбраната на Стамбул.

Решението, взето от Селим, изглеждаше на първи поглед разумно, поне за оня, който знаеше следното:

През зимата — щом бе обявена войната между Русия и Турция — английската ескадра на адмирал Кейуотър (наследил великия Нелсон), която шареше из топлите морета още от времето на Наполеоновия поход в Египет и нападаше новите френски владения в Италия, по островите — същата тази полукорсарска ескадра премина завчас Дарданелите и наду платна в Мраморно море. Руси и англичани, последните читави противници на Бонапарт в Европа, насочваха ударите си срещу Наполеоновия съюзник Селим III.

За стамбуллии английското морско нападение беше гръм от ясно небе: откак Османовата държава е държава, никой не бе нарушил спокойствието на Мраморно море, сребристосиньото преддверие към столицата. Турците не бяха готови да бранят Стамбул откъм морето. А английските кораби имаха стотици нови топове, стотици изпечени в десетгодишно пиратство мерачи. Англичаните не биха превзели Стамбул с тия трийсетина кораба, но решително можеха да го разсипят с едноседмичен обстрел откъм морето. Стамбул е особено уязвим от тази страна, Стамбул е строен паянтово, лесно се срива и пали. С една дума, столицата се видя пред съсипията си.

Точно тук Себастиани показа на какво е способен един Наполеонов генерал. Офицерите, строители и оръжейни майстори, които бе докарал в Турция, за няколко дни извършиха чудеса: от две страни на морето и Проливите израснаха табии по нов образец, снабдени с по четири до шест далекобойни оръдия. Изучените Селимови низами оправдаха хляба си — те не отстъпваха по нищо на френските топчии. Така, разставени по бреговете на Стамбул до Галиполи, французи и низами отстояха Стамбул.

Кейуотър беше твърде опитен военачалник, за да разбере, че се разтака излишно из Мраморно море, когато от всички страни гърмят по корабите му, а пътят през Дарданелите е почти затворен. Той изигра преговори със султана; обеща да напусне турските води, ако му бъдел предаден английският посланик (когото нищо не заплашваше в Стамбул); посланикът трябваше да се натовари, та светът да види как Селим хан изпълнява условията на Кейуотър. И една мартенска заран стамбуллии, накацали по скелите, съзерцаваха как се отдалечава към запад страшната ескадра с развети знамена.

За първи път от началото на властта си Селим хан бе постигнал нещо като победа. Тя беше дело на низамите. И сега ли Стамбул нямаше да съзнае колко необходими са те?

Само дни след победата Стамбул поднови своята стара песен: гладуваме заради френците, воюваме заради френците, търпим позор заради низамите! Но Селим хан вече бе спечелил почва: по табиите около Стамбул и на Босфора стояха низами. Еничарите, които открай време държаха старите крепости по Пролива — Румели фанар, Анадолу фанар, Румели хисар, Анадолу хисар и прочие, — продължаваха да ги държат; новите укрепления си бяха отделно. Но еничарството търпеше в отбраната на столицата и низами, не им правеше въртели. Селим хан взе да се надява, че низамите полека-лека ще бъдат приети от оджака и Стамбул.

Затова на двайсет и седми май следобед Селим обяви пред Дивана си нещо, което би се сторило всекиму опасна дързост, ако да не беше работата с английските кораби: султанът предлагаше разширение на низама за сметка на еничарския оджак.

Велможите от Малкия диван мълчаха дълго, след като изслушаха своя повелител.

— Султанъм, и без мерките, които чертаеш, стамбуллии ще се раздвижат достатъчно при новината за мир между френци и руси — внимателно, подхвърли Ибрахим кехая, един от най-просветените умове на държавата.

— Тъкмо затуй — натърти Селим. — Ще покажем на населението, че Диванът не е уплашен от тази вест и ще отбранява столицата.

— А как ще осъществиш тази мярка?

— Утре заран неколцина първенци ще заминат към устието на Пролива; ще тръгнат от крепост на крепост и ще убеждават ямашките части да се влеят в низама.

— Ще рече, султанъм, смяташ да вкараш ямаци в новата войска. Защо тъкмо ямаци, около Стамбул няма по-опасна сбирщина от тях?

— По две причини. — Селим хан явно бе подготвен за въпроси. — Първата е тази, че ние бързаме; не е време да набираме мъже от Арнаутлука и Анадола. Втората е, че искам да обуздая именно ямаците в редовна войска; те се държат като юруци, а не войскари. И после: ямакът не е потомствен еничар, той се е наел войник, за да чака място в някоя орта. Щом е така, защо да не използува случая — низамите са и по-добре платени, и по-добре гледани от еничарството.

— И въпреки всичко досега никой ямак не се е записал сам в низама. Ще рече, те се намират под влиянието на оджака; иначе не биха понасяли лишения.

— Просто не сме им предложили. Та кого да изпратим утре из крепостите по брега?

Мълчание. Повече от ясно беше, че дългата реч на Селим хан не е убедила никого; велможите считаха такова пратеничество за сигурна смърт, затуй не се и натискаха.

Когато мълчанието стана неудобно, отново се обади Ибрахим кехая:

— Султанъм, задачата е трудна. Да не кажем — опасна.

— Точно по тази причина търся доброволци.

— Да-а-а… — отзова се неопределено Ибрахим кехая, най-просветеният ум на държавата, и пак млъкна. Като бяха султанов Диван, не са самоубийци я?

— От Дивана ще отида аз.

Везирите въздъхнаха с облекчение: намери се балама! А той — Махмуд ефенди, новият началник на войските по Пролива — май сам не усети кога се излетя така.

Видимо се разкайваше: всички го мереха с такива съчувствени погледи, сякаш вече беше мъртвец.

— Хвала и чест на Махмуд ефенди! — тържествено произнесе Селим хан, за да уязви своите първенци и смекчи страха на бързорекия велможа. — Предоставям на Махмуд ефенди, като си подбере подходящи хора, утре заран — иншаллах! — да изпълни моята заповед.

Късно вечерта Селим хан излезе в кьошка пред покоите си. Беше без месечина, но през прозирната като черно стъкло тъмница се виждаха бреговете на Азия и Европа. Сякаш скъпи камъни, нанизани покрай водите, блещукаха крепостите отсам и отвъд; личеха ярко между по-дребните разсеяни светлинки на кьошкове и лодкарски колиби.

„Какво ли ще стане утре там? — мислеше Селим хан, надвесен над столицата си. — С какво ще завърши този опит да обновя моята войска? Плах опит… Може би тъкмо там бе грешката ми: че още в самото начало не свърших това, което ще опитам утре.“

Нощният хлад накара султана да се прибере в покоите си. Без да се сбогува с майската нощ над Стамбул. Един нещастен, влюбен в красотата слепец.

VII

В подземието беше тъмно. Кабакчиоглу — щом влезе — се прилепи о зида му, докато различи нещо в мрака: вехти дъски, струпани в ъгъла, десетина големи каци и висок куп кюмюр. Маза като маза.

Кабакчиоглу отново опипа резето; увери се, че е затворил, както трябва, не ще го изненадат. Зер, какво ли би отговорил, ако го попитаха кой дявол търси в мазата на крепостта.

Едва седнал, усети, че се обажда старата му рана в слабините — случеше ли се разтоплен да застине, веднага го заболяваше. Но този път болката не върна Кабакчиоглу към спомена за разни битки, от които му остана и тази рана, че и немалко други. Кабакчиоглу напрегнато разсъждаваше.

Както преди години — по време на миналата война с Русия, — еничарят си беше пак прост еничар. Кой знае защо властта не цени ония, дето са ѝ истински предани. Те са вързани в кърпа, затуй тя обсипва с почести останалите — колебливи, пресметливи или лениви, — хората, които тепърва трябва да спечели. Така и Кабакчиоглу не прокопса, стоеше си редник.

Но не се промени и почитта на еничарството към Кабакчиоглу. Думата му се чуваше из стамбулските кафенета, из къшлите; той продължаваше да бъде съвестта на оджака.

При сегашната война някой, види се, бе подшушнал, където трябва, че Кабакчията насъсква еничарите против низама, та го отпратиха на нещо като заточение — да пази (заедно с още стотина) крепостта Румели фанар. А Румели фанар е най-отдалечената от столицата крепост по Пролива, при самото му вливане в Черно море.

Кабакчията беше ругал това назначение — всеки роден водител се чувствува ограбен, отделят ли го от хората му. Но еничарите не се отказаха от този водител. Нерядко, да не кажем през ден, в Румели фанар идеха стамбулски оджаклии. Те носеха вести на Кабакчи; питаха го какво мисли по едно или друго; съобщаваха му своите мисли, огорчения и надежди.

По риза върху чардака на къщата си (както му е ред, Кабакчията взе в крепостта и своето семейство) еничаринът излагаше просто и рязко, дори надменно своите отговори. А до вечерта в Стамбул вече се шушукаше какво бил рекъл Кабакчи по новия набор на войници, по новото мито върху вълната. Тъй Кабакчиоглу присъствуваше в столицата, изразяваше всичко най-тъмно и съкровено, с което бе зареден Стамбул през тия години.

Снощи, и то съвсем късно, в Румели фанар пристигна конник. Кабакчиоглу беше се раздрешил за лягане. Понеже нямаше къде да покани госта (къщицата, наета срещу половин еничарска плата, едва побираше двете жени и осемте дечурлига, та Кабакчи спеше до кухненския оджак), той наметна джубе и излезе на чардака. Беше тихо, селцето спеше. Двама трябваше да шепнат, за да не бъдат чути. Кабакчиоглу подозираше, че го следят; загдето си знаеше какво сам мисли на Селим хан, боеше се, че и Селим хан не му мисли по-добро.

Посред снощния затворнически шепот Кабакчиоглу изведнъж беше рипнал: новината на госта му изглеждаше невероятна.

— Има си хас! — рече, застанал по донове. — И това ли ще посмее, кучето му!

— Сигурно е — отговори оня. — Челеби Мехмед го съобщил на нашите.

— Челебията… — с подигравка процеди Кабакчи. — Откога Челебията взе толкова да трепери за нас?

— И той е човек. Бои се. Нали целият оджак вини него за бедите си. Пък и може да е изпращял вече, осемдесет и пет години са туй.

— Та, викаш, сигурно било.

— Утре заран Махмуд ефенди и още някои ще обиколят крепостите по брега и ще запишат ямаците в низама.

— Така… Добре, че ми обаждате. Тази няма да я бъде!

Гостът втрещено бе изгледал Кабакчиоглу.

— Как няма?

— Тъй. От вас искам едно. Навсякъде, из цял Стамбул, разгласете, че Кабакчиоглу е казал: тази няма да я бъде!

— Ами сетне?

— Сетне… отсега не зная. Утрешният ден ще покаже.

След като престоя върху кюмюра час или три, Кабакчиоглу вече виждаше по-хубаво и от котка. Цепките на вратата пропускаха острия̀ светлина; тя сякаш режеше мрака на дебели черни филии, та Кабакчиоглу — речеше ли да премине от една страна на друга — неволно отбягваше тия острия̀.

Навън изглеждаше спокойно. Чуваха се бавни стъпки, лениви гласове — войскарите бяха се разкиснали под майското слънце; чуваше се притъпеният разноглас и спокоен шум на всекидневието в една малка крепост. Кабакчиоглу взе да се унася на дрямка. „Вятър ще излезе снощният слух; стиска ли на Селим хан тъкмо днес, когато Стамбул научава за измяната на френците, да ни натрапи това, дето не смее от години?

Ама шашкънин ли съм и аз! — упрекваше се Кабакчиоглу. — Сега ще седя в мазата, докато се стъмни и моят човек ме изведе…“

Не, не! Вече не безразлични гласове идеха през вратата; в подземието нахлу тропот, викове на неразбория. Вън бяха пристигнали нови хора.

„Те са! Дойдоха…“

Дебнешком пропълзя той и залепна о вратата.

След мрака дворът му се стори облян в нетърпима светлина. Из тази бяла светлина притичваха ямаците от крепостта. Още преди да се сключи пред мазата човешката стена, Кабакчи мярна гостите на Анадолу хисар: Махмуд ефенди (прав излезе снощният вестител), Индже бей — надзорник на Проливите — и Халил ага — началник на крайбрежните крепости. По тяхна заповед, види се, ямаците от Анадолу хисар се събираха в двора, а Махмуд ефенди и другите прекарваха надменни погледи по опърпаната тълпа еничарски чираци.

Скоро тя стана тъй гъста, че Кабакчиоглу вече не виждаше големците. Но затуй пък в подземието напря силен глас и еничарят се превърна в слух.

— Верни синове на земята ни! — започна Махмуд ефенди. — От години вие чакате ред за оджака, надявате се да загине еничар, за да заеме някой от вас мястото му — едно място. Търпите глад и лишения, дано бъдете наречени един ден еничари. И то става, когато московците напират на северната ни граница, а на държавата е нужна всяка мъжка ръка. Нима халифът ще търпи още дълго това?

Не, синове на земята ни! Селим хан, осенен от мъдростта на Пророка, вчера взе решение: ямаците още сега да бъдат приети в низама! От днес вие не сте повече войнишки чираци, дрипава сган без плата. По грош дневно — това изплаща хазната на всеки низамин, облича го и храни…

— Със свинско, а? — прекъсна красноречието на Махмуд ефенди невисок глас.

— Трай бе, кьопоолу!

— Намерил кой да се обади!…

— Млък, че те убивам!… — ревнаха едновременно неколцина.

Тяхното съчувствие към думите на Махмуд ефенди му даде смелост.

— Няма защо да се бавим! — вдъхновено извика той. — Облечете ли веднъж низамски дрехи, почва да тече платата ви, превръщате се от чираци в истински войскари!

И обръщайки се към някого, дето Кабакчиоглу не можеше да види, Махмуд ага нареди:

— Нека донесат дрехите!

С това възторженото слово на големеца свърши. Тълпата ямаци забръмча със стотици уста. Прилепнал о вратите на мазата, Кабакчиоглу долавяше, че хората отвън са не съгласни, не и несъгласни — просто се колебаеха, та везните на решението клоняха ту насам, ту нататък.

Кабакчиоглу бе виждал и други път разбунена тълпа — преди двайсет години в София например. Знаеше, че такава тълпа прилича на тесто — уж докарано на гъстота и топлота, а не втасва и не ще втаса, докато не му притуриш мая.

„Сега! Сега или — край!“ — изпружи се еничарят.

Навън глъчката полека стихваше, Махмуд ефенди бе овладял тълпата, водеше я в престъпния път на низама.

— Един по един ще получите дрехите си! — чу го Кабакчиоглу. — От тази вечер сте на низамски казан, а след месец ще си получите и платата за този месец!

Сега (Кабакчиоглу отгатваше и без да вижда) първият ямак вече поема купчината скатани сини дрехи из ръцете на Махмудовата свита, поема ги смутено, отстъпва, за да се попритули и ги облече.

„Това е мигът!“ — трепереше всяко влакно у Кабакчиоглу, а ръката му — трепетна и тя — легна върху резето.

Ямаците на двора, захласнати в новите дрехи от синьо сукно (повечето еничарски чираци бяха в дрипи или пък голи до кръста), не забелязаха кога помежду им се запромъква един еничар с очернени от кюмюрен прах шалвари. Все тъй на ребро, за да процепи по-лесно тълпата, той се изхлу до първата ѝ редица; искаше да разбере докъде е стигнала работата.

А тя беше стигнала до това:

Махмуд ефенди стоеше, обиколен от свитата си. Двамина капуджии отбираха от камарата дрехи по един цял низамски каяфет и го подаваха на поредния ямак. Защото ямаците вече се редяха в послушна върволица и едва стаяваха гладнишката си алчност: по-скоро да се пишат низами, да докопат кокала! Останалите, дето още не бяха застанали на ред, Кабакчиоглу усещаше зад гърба си, още нерешени, но сплашени.

Еничарят спря очи върху първия ямак; назул сини, стегнати около прасеца чешири, под тях се подаваха босите му ходила, широки като лопати, мръсни. Над чеширите израстваха голи гърди, плещи, прегорели от южното слънце. Ямакът държеше на ръце куртката с лъскави копчета, сякаш се питаше дали може да я облече на голо — риза си нямаше. Цялата тази безпомощност, овчето примирение на ямака като че бяха нужни на Кабакчиоглу, за да осъзнае докрай размера на еничарския позор и да премине от решение към действие.

Кабакчиоглу се откъсна от тълпата и застана лице в лице със султановите хора.

— Никой да не мърда! — изрече той думи, които съвсем не бе мислил.

Някаква ярка червенина се клабучеше зад челото му и се изливаше пред гледците така, че пред Кабакчи всичко червенееше:

— Никой да не мърда! Около Анадолу хисар дебнат стотици оджаклии!

Както винаги, когато човек се остави на вътрешния си тласък, Кабакчиоглу направи единствено уместното: взе страха на тълпа и водители. Заднишком изкачи той стълбата към ямашките одаи — седем-осем стъпала. Сега обхвана тълпата до последния човек.

— „Верни синове на земята ни!“ ви нарече Махмуд ефенди — прокънтя гласът му. — На какво сте верни? Кому служите вие, ямаци от Арнаутлука, от Анадола и Мъсър?

С години оджакът ви храни, дели ви от платата на еничарството, за да знае, че в тежък час ще му се притечете на помощ срещу ония, дето тъпчат свещените закони. Години наред същите ония не посмяха да посегнат на оджака и на ямаците му, не им натрапиха мръсни низамски дрехи. Защото във Видин живееше Пазвантоглу — видинският паша не би позволил гавра с оджака!

Сега Пазвантоглу го няма, мъртъв е закрилникът на еничарството. Неговата смърт развърза ръцете на всички вероизменници. Означава ли то, бойци за вярата, че ще забравим примера на Пазвантоглу и ще продадем честта си за кат сини дрехи, за черпак свинска пача?

Нито крачка назад, синове на земята ни! Да не пропуснем жив из Анадолу хисар ни един султанов слуга! Нека тръгнем към Стамбул, за да измием най-после позора от Османовия престол!

Докато бе говорил, Кабакчиоглу не виждаше нищо, а подсъзнато се чудеше, че още не са го смъкнали с удари и гърмеж. Щом млъкна, той се заозърта. И не можа да познае двора.

Ямаците бяха се разместили и застанали с лице към стълбата. А къде беше Мустафа ефенди?

Нямаше го. Бе се измъкнал из Анадолу хисар. Другите първенци и свитата бяха прилепнали о крепостната стена, бледи, умрели отнапред. (От един поглед Кабакчиоглу заключи, че с тия е свършено — оставаше да ги дозаколят.)

Цял вир-вода, но с вид на победител, Кабакчиоглу изпита с очи тълпата. Смирено виновни стърчеха пред вожда си мъжете, допуснали мисъл за измяна; мълчаливо просеха прошка от живата съвест на оджака.

Сетне самотни викове „Яшасън!“ разкъсаха мълчанието. Ямаците поздравяваха своя вожд, одобряваха настъплението срещу Стамбул. Гладнишкото озлобление на стотици войскари против владетеля, който бе глух към бедите им, а пилееше камари злато по разни френци и низами, след още малко се изсипа в псувни, отприщи се кръвнишката в удари.

Тях отнесоха султановите слуги, прилепнали о зида. Не се чу дума; бяха усетили, че думите вече са безсилни.

Кабакчиоглу наблюдаваше отвисоко салханата — триста души срещу десетина. Всеки от тия триста се блъскаше напред, за да стовари още някой удар върху вече мъртвите и да умие ръце в кръвта, която бликаше из камарата сгазено месо; сякаш искаше да докаже на своя вожд, че вече е възмъжал и убил, че застава без колебание в защита на оджака.

Кабакчиоглу не прекъсна това превращение на просто мъжете във войници. „Нека се оцапат в кръв — мислеше той. — Нека знаят, че трябва да победят или ще бъдат посечени!“

По някое време ония долу като да се умориха. Блъсканицата около десетината трупа стана рехава. Все повече хора се оттичаха към подножието на вожда. Чакаха нова заповед; полуживотинският им ум долавяше, че всеки застой в метежа е поражение.

— Оседлавайте! — нареди Кабакчиоглу. — До довечера ще обиколим крепостите по брега!

И от коня, който някой угодливо му доведе, вождът извика онова, дето всички очакваха със стаен дъх:

— Утре сме в Стамбул!

Вечерта на двайсет и осми май звездите огряха странно шествие по брега на Пролива; почти поход, макар да броеше около три хиляди човека.

Едва половината бяха на коне — еничарите. Ямашката сган вървеше пеша, та на похода потрябваха часове, докато стигне Буюкдере. Мястото на срещата.

Уж всеки от тях бе убеден, че отива на бой срещу враговете на вярата, а се държаха като разбойници — тихо, скришом, мълчешката. Но стигаше видът на Кабакчиоглу, за да им дойде смелост: „Той ще отговаря пред Пророка и вярата; ние сме войскари на Кабакчиоглу.“

От самата сутрин досега не спря, като да е бил цял живот заповедник. Щом пристигна начело на ямаците в Анадолу фанар, Кабакчи разпрати глашатаи до останалите калета. Те трябваше не само да отвърнат ямаците по крайбрежието от съблазънта на низама — щяха и да им обадят, че надвечер Кабакчиоглу ще бъде в Буюкдере (най-близката крепост до Стамбул). Там, след като обмислят работите, всички верни на оджака войници ще решат. Ще решат и ще направят.

Метежниците минаваха по самия бряг, из лъкатушния път между кьошковете на стамбулски богаташи, красиви, боядисани пъстро дървени кьошкове всред приказни градини, лозя и горички. Ситият Стамбул нехаеше за страданията на няколко хиляди ямаци.

В синята мрачина крайбрежието изглеждаше пусто.

— Да дадем ягма на кьошковете, а? — приближи коня си до Кабакчиоглу един еничар. — Веднага ще се настървят хората, още тази нощ можеш ги вкара в бой.

„Не!“ — поклати глава Кабакчията.

Беше след полунощ, когато трите хиляди метежници спряха в Буюкдере.

Тук, извън крепостта, ги посрещнаха други хиляда и повече. Те се впуснаха към новодошлите, обкръжиха Кабакчиоглу и едва не го понесоха на ръце.

Вождът изкачи с достойнство височината, а зад гърба му стихваше всеки шум: метежниците се надяваха на слово.

Онова, което Кабакчията говори, напълно повтаряше отзараншните му думи — еничарят не би могъл да каже нищо повече: законът на Османовци е потъпкан, нам се пада да накажем отстъпниците. После се заклеха. Кабакчи искаше да поведе срещу Стамбул не размирници, а войска. Глухо и заканително проеча между хълмовете на Буюкдере еничарската клетва; с такава стръв оджаклиите не бяха се клели от времето на Сюлеймана.

Всичко вече бе казано. Кабакчиоглу обяви, че утре заран поемали към столицата. Мъжете се пръскаха по баири и из горички. Нощта бе топла, можеше да спиш незавит под ясно небе. Скоро тълпата слегна наземи, изпод храстите се чу здраво хъркане: метежът си почиваше преди решаващия бой.

Още отзаран в Румели фанар ямаци и еничари бяха избрали своите вождове: Кабакчиоглу (без друго), Арнаут Хюсеин и Порязли Кара Али. Тук беше войнишкият съвет, властен да определя всеки ход на борбата. Щом войскарите се натръшкаха за сън, тия трима седнаха по-встрани и заобмисляха утрешното.

Никакъв огън не сочеше мястото на важния съвет; метежниците усещаха сякаш в бунта си нещо нередно. Кабакчиоглу (който сам по себе си не приличаше на паднал ангел) оглеждаше своите първи съветници — Арнаутина и Порязлията. И си рече, че попътните разбойници имат по-приличен сурат. „Какво от това? — утеши се той. — Такива барем не ще те предадат, не им стига ум за толкоз.“ И заизлага, като избираше по-прости думи, своите утрешни намерения.

Още несвършил съветът, откъм брега някой извика задавено:

— Пратеници! Кабакчията търсят.

Еничарят наостри уши. Много нещо беше предвидял през днешния ден, но не и това: че Селим хан ще преговаря с един прост войник. Кръвта се отдръпна от лицето му; притегна пояс, поиздърпа чешири, тогава чак заслиза към брега. Другите двама понечиха да го последват, но той ги спря. Не му се щеше да застанат до него с дивите си лица; биха накърнили великото дело на възмездието.

Във водите край брега тъмнееше каик — пратеникът бе дошъл по вода. Кабакчи не разпозна дошлия, не би го познал и по светло, защото се срещаха за пръв път: простият еничар и най-главният на еничарите.

— Агата, нашият ага самси — прошепна в ухото му един стража, а Кабакчи би отговорил, че (макар еничарин) агата съвсем не е техен — Селим хан беше изкопал едничкия склонен да подкрепи щурите му наредби оджаклия и бе го направил еничарски глава.

— Нося вести от Селим хан — уверено рече агата.

— Ще ги чуем — отговори Кабакчи и поведе госта подире си.

Под китка смокини край брега агата седна, опря гръб о един ствол. Кабакчиоглу съвсем не можеше да следи лицето му — то беше цяло в черната сянка.

— Никой ли не подслушва? — попита агата свойски, сякаш са пребили заедно.

— Никой.

Кабакчи отговаряше дръпнато, за да покаже, че не му се е взел умът от някакъв Селимов слуга.

— Така… Утре ще потеглите срещу Стамбул, нали?

— Това ще видим. — Кабакчи се боеше от уловка.

— Ще потеглите, то се знае.

— Дошъл си да донесеш вести или да отнесеш?

— Да донеса. Селим хан ви обажда, че е заповядал на низамите да се приберат в Левенд-чифлик. И да не излизат оттам, докато не стихне метежът.

Кабакчиоглу не отговори веднага.

— Тъй както ме гледаш — рече след малко той, — толкова ли ахмак ти се виждам, а?

— Че защо? — нехайно попита агата.

— Искаш да кажеш, че Селим хан е обрал низамите си и ми го съобщава, тъй ли? Кани ме да дам юруш на Стамбул, а?

— Ами, не си ме разбрал. Това ти обаждам аз, не Селим хан.

Агата го изрече като нещо най-обичайно, та метежникът се погнуси: „Завалия Селим!“

— Хубаво служиш на султана си, няма що! — не се сдържа той.

— Че кой е карал Селим хан да се улови за гушата с оджака? И защо аз да сърбам попарата, дето я надроби, напук на всичките ми съвети, на предупрежденията ми?

Въпреки самоуверения глас изпод смокинята личеше си, че агата се оправдава. Бе усетил неловкост пред войника: Кабакчиоглу никого не мамеше.

— Едно исках да ви обадя — продължи големецът: — Аз съм с вас. Ако наредя, утре всички стамбулски оджаклии ще довтасат в Буюкдере и ще тръгнат заедно с вас срещу Топкапу.

— Те и без твоята дума ще дойдат при нас — отблъсна готовността му Кабакчи. — И после, защо мислиш, че ще воюваме с Топкапу?

Хм, наистина бе трудно да отговориш. Всички вестители донасяха, че Кабакчиоглу събирал войска срещу Дивана, срещу велможите — съветници на новия ред. Но за султана Кабакчиоглу още не беше споменал. Защо полекичка, уж случайно, го тласкаха нататък?

— Докато управлява Селим хан, победата на оджака не ще бъде трайна — проговори агата. — Не познавате Селим; той днес върши едно, а утре — друго. Само без Селим еничарите ще си върнат загубеното.

Кабакчиоглу мълчеше и си викаше, че комай се е заловил с непосилна работа. От утре, ако би победил, еничарят щеше да се оправя с такива като тоя, да затъне до уши в столичната кал. Него ще мамят после и от Селим хана, защото бе триста пъти по-неук от Селим; ще му плетат въжето и копаят гроба.

— Върви си! — каза изведнъж.

Онзи разбра, че не ще изкопчи повече (понеже смяташе да отнесе пък на Селим хан част от разговора с Кабакчи и така да си седи на два стола).

Кабакчиоглу го изпрати мълчаливо до брега. Вървеше подире му и си мислеше, че султан Селим е много нещастен човек. И че навярно не ще отстоява стръвно властта си, щом е трябвало да я споделя с такива като еничарския ага.

Край каика агата се обърна отново към вожда на метежа:

— Знай във всеки случай, че съм с вас. Ако нещо стане…

— Ако нещо стане, няма ти да отървеш главата ми! — мрачно отговори Кабакчиоглу.

VIII

На двайсет и девети май Стамбул блестеше с всеки свой джам — такъв празнично пролетен ден се вижда рядко дори в Стамбул. Чаршиите шаренееха с цялата си чуждоземска стока: шадраваните като че изригваха не вода, а разтопено сребро; пролетната зеленина искреше от сиво-млечно-зелена до дълбоко маслинена. Чудна е пролетната светлина над Стамбул — тя придава на цветовете неподозирана сила, сякаш умива праха от улици, покриви и прозорци. Такава (и всъщност по-неизказано красива) е стамбулската пролет.

Никому днес не беше до нея. Едва ли би се намерил човек в Стамбул, дето да не смята, че днешният ден ще измени живота на столицата и държавата. От години Стамбул тайно бе желал този ден — деня, когато правоверните, обиждани дълго в най-святото си, ще поискат сметка от изменниците. Ето го, той дойде.

На заранта градът до късно кри своята будност. Всеки чакаше първо да подаде нос комшията му, а комшията пък чакаше него. Така първи се показаха из улиците или много смели, или съвсем ахмаци. Едва след тях Стамбул се разшава.

Но то не беше работна тълпа; хората се мотаеха уж случайно навън, надаваха ухо, очакваха да започне сеирът — никой не се съмняваше, че сеир ще има.

А той закъсня. Кабакчиоглу не напусна с похода си Буюкдере, преди да разучи и научи нещо си от вестителите, които осъмнаха при него. Затуй пък още до идването на похода сеирът захвана със стамбулските оджаклии.

Стамбуллии — вече към пладне — видяха да излизат из къшлите по всички краища на столицата строени еничари. Те бяха в празничните си дрехи, тържествени и застрашителни. Градът бе навикнал на еничарска гюрултия, на едри и дребни еничарски безчинства, но необичайният изглед на оджаклиите го заплаши повече от всичко — работата май беше дебела.

Пред всяка еничарска орта пристъпваха началниците ѝ: аги, чорбаджии, кехаи. Между всеки двама чорбаджии се поклащаше на дълга тояга, облегната върху раменете им, казанът на ортата. Измит и лъснат с пясък, сякаш снощи калайдисан.

— Казаните! Носят казаните!…

— Стана тя! Казаните…

— Ще отнесат казаните на Ат мегдан, тичайте на Ат мегдан! — развика се тълпата.

Скоро пред еничарските редици опустя. По стар закон, ако пресечеш улицата пред казана (а то се случва, защото всяка орта всеки ден праща чорбаджиите си за чорба), оджаклиите те пребиват на място. Туй го е измислил, викат, още Орхан хан, та никой да не пречи на войската му да се изхранва. Затова, лъснеше ли еничарски казан, всичко живо си обираше крушите, дори без да зяпа.

Но тази заран стамбуллии не просто се изпокриха; през тесни сокачета и комшулуци те забързаха към Ат мегдан, големия площад за еничарски събрания.

Той е толкова голям, колкото трябва за конски кушии — за това служил някога, при гръцките царе. От тях бе останал за спомен само един камък, много висок, изписан с неразбрани знаци, пренесени тук от далечни земи при някаква забравена победа. Правоверните биха се отървали и от този спомен, но той тежеше твърде, а не можеше и да се разглоби (защото бе нацяло), та го зарязаха.

Височината му донякъде се губеше, защото от една страна на Ат мегдан е Ая София, най-голямото строено от човека нещо в Стария свят, а от друга — джамията Султан Ахмед; нея пък строил дядото на Селим хан.

Освен блясъка на пролетта стамбуллии днес не забелязваха нито изяществото на Султан Ахмед, нито величието на Ая София, а най-малко — високия камен дирек, около който бяха се скупчили поне две хиляди оджаклии.

— Казаните си седят…

— Не са обърнали казаните! — завълнува се тълпата.

Казаните… Другаде народът има други изрази за бунт — знаме най-вече. А в Стамбул всичко е особено; тук и бунтът не започва, докато не го подемат еничарите, а знаме на бунта е казанът — тенджера, само че голяма. Когато стои върху дъното си, тя означава, че еничарите ще отиват за чорба или вече са я получили и изсърбали. Но обърнат с дъното нагоре, казанът се превръща в призив за метеж и насилие. Не дай боже да си властник в Стамбул, когато казаните лъснат с дъната си срещу онова слънце, за което вече се каза, че било неизказано весело!

Та към пладне на двайсет и девети май хиляда осемстотин и седма година казаните все още стояха върху дъната си и тълпата не откъсваше очи от тях. Дали цялото брожение ще остане празна работа?

Около високия камък сред мегдана бяха се разположили две хиляди оджаклии, сякаш чакат някой да им разлее обедната чорба. А около мегдана пък седяха, също направо върху плочите, май десет хиляди стамбуллии — защо да стоят на нозе, когато гюрултията явно ще закъснее? Мнозина дъвчеха — семки, стафиди, леблебия или емиш, — времето върви по-бързо, ако си залъжеш устата. Други си приказваха — едни от ония безконечни турски мохабети, в които не знаеш за какво е дума, но кротко траят с часове. Ако някой, недочул снощните слухове, преминеше край Ат мегдан, би помислил, че има пазар на добитък или маскари ще показват изкуството си — толкова мирна изглеждаше хилядната тълпа.

Ропотът почна по пладне. Откъм долния край на мегдана, от брега срещу Пера, тълпата издигна глас. Там хората наскачаха и се дръпнаха да дадат някому път. Стамбуллии, накацали по Ат мегдан, се прилепиха към къщята, защото се досетиха какво става: пристигаше походът на Кабакчиоглу.

Добре, че Ат мегдан е наистина грамаден, та смести новите хиляди мъже, които следваха вожда си.

Тълпата застина — с какви думи ще се обърне еничарят към еничарите? А Кабакчиоглу измами надеждите ѝ, здрависа се късо и скочи от коня. „Тая пък каква ли е?“ — зачуди се народът (той не знаеше, че още нощес метежници и стамбулски еничари са си вземали думата, та няма повече какво да уговарят).

Сега върху Ат мегдан, додето поглед стига, шаренееха еничари и ямаци. Разположени на купчини от по петима, по десетима, те също дъвчеха леблебия и стафиди или подсушаваха конете си.

Тъкмо стамбуллии отново мислеха да поседнат, откъм другата страна на Ат мегдан — горната — се чу друга гюрултия.

— Бре! Още ли бе?

— Дали ще довтаса и челядта на Топкапу?

— Има си хас войската от сарая да прибяга на Ат мегдан!

Всеки — защото блъсканицата му пречеше да вижда — гадаеше причините на тази нова поява. А откъм Топкапу наистина се появи късо шествие: варакосана носилка със спуснати пердета, двайсетина капуджии, водени от капуджибашията, а подире ѝ — три редици гавази.

— Мюфтията… мюфтията! Шейх-ул-ислямът! — заобясняваха тия, дето и по-рано бяха срещали позлатената му носилка из улиците.

— Що щат сарайски капуджии пред шейх-ул исляма? — усъмниха се някои (нали духовната власт е отделна от султановата).

Тълпата сякаш порасте с половин глава. Не току-така шейх-ул ислямът, най-почитаният човек в Империята, ще се упъти под пладнешкото слънце към Ат мегдан.

— Само дано не ни закандърдисва да се приберем! — обадиха се присмехулно по-крайните ямаци, ама еничарите си мълчаха. И последният от тях знаеше, че мюфтията е техен човек; Селим хан бе назначил Топал ефенди, за да умилостиви оджака.

Късото шествие забърза към високия стълб.

Щом Кабакчиоглу съзря носилката, подхвърли няколко заповеди и хората му се подредиха зад него. Така той заприлича на истински военачалник, застанал достолепно, отпуснал едно коляно, с присвити вежди. Сякаш нямаше нищо по-редно от туй да му иде на крак духовният глава.

Няколко крачки пред вожда носачите положиха наземи носилката и прибодоха шарените ѝ пердета. Мюфтията не слезе веднага, надяваше се Кабакчи да се припусне. Но Кабакчиоглу само се поклони, та оня, приел поздрава, се измъкна из носилката и закрачи по нажежения калдъръм.

Двама си размениха нови поклони, дълбоки и мълчаливи. После духовникът се обърна към капуджибашията:

— Дай фермана!

Началникът на придворната стража му подаде дълга тръба хартия.

Мюфтията първо я притисна до гърдите си, после я допря до челото, целуна восъчния печат и го разчупи. Вълнуваше се. Каквото и да е, макар личността на шейх-ул исляма да бе недосегаема, сборището от няколко хиляди бунтовници го плашеше.

Ферманът, дълъг-дълъг, зашареня пред погледа на Кабакчи с редовете си, подобни на изкусно везмо. Над тях чернееше като мастилено петно туграта — знакът на Селим хан III. Кой знае колко време мюфтията би стоял, подложил тази хартия под очите на Кабакчиоглу, ако вождът не го пресече:

— Ти чети! Наша работа е войната, не разни писма.

И мюфтията послушно зачете. С гъгнив глас — такъв имат всички духовници под слънцето, свикнали да не прекарват през ума си думите, които изговарят.

Цялата първа половина от фермана не засегна Кабакчиоглу — безкрайни обръщения, възхвали и благословии. И тъкмо еничарят щеше да се откаже да слуша — убеден в безсмислието на всяка изписана книга, — словата проникнаха до него:

— „… с което, за да осъществи единството на народа си и запази неговото благополучие, наше султанско величество нареди отменянето на низам-и джедид заедно с всички закони и нареждания, издадени в духа на така наречения нов ред. От днес нататък в земята ми ще действува само нашият духовен закон, както и светските разпоредби, създадени от славните ни деди. Покорявайте се на височайшия ми знак и действувайте съобразно фермана!“

Бавно, сякаш в просъница, Кабакчиоглу вдигна недоумяващ поглед: не можеше да бъде истина! Владетелят, който бе настоявал две десетилетия на своите налудничави новости; който прие да го кълнат дори жените; който остана без съветници и приятели, без нито един доверен човек; който прежали спокойствие, радости, близост заради своя нов ред, сега с едно драсване жертвуваше онова, в чието име бе жертвувал всичко.

— Не е вярно! — отсече Кабакчиоглу. — Селим хан е неделим от низам-и джедид. Кой написа това, а?

— Вярно е! Селим хан, доблестни оджаклии, сам отмени низама! Вашата войнишка доблест го накара да съзнае грешката си…

Май че още много говори той, полуобърнат към метежниците. Ако Кабакчи би го слушал, щеше да долови недотам чисти звуци в гласа му: Топал ефенди и поздравяваше оджака за неговата победа над низамите, и му намекваше, че няма никакъв залог за тази победа — дано тя не бъдела само на думи!

Но Кабакчи не чуваше шейх-ул исляма. Той държеше хартията, която бе отменила обидата над оджака и възмездяваше — с унижението на един владетел — оджаклиите за всички изтърпени горчивини.

„Не може да бъде! Тук има измама!“ — Кабакчиоглу не проумяваше онази превратност, която поставя султана по-ниско от еничаря. Нея познават само хората, дето са били много високо, та са усетили колко силно духа там. Докато Топал ефенди тътнеше полуобещания и половин предупреждения, Кабакчиоглу за първи път съзна, че на този свят има неща, по-сложни от доблестта, борбата и вярата. За пръв път Кабакчиоглу се почувствува несигурен.

Ясно беше: мюфтията, еничарският ага, везирите от явния и тайния Диван — всички те опипваха вожда на бунта със своите хладни, вещи погледи; мереха с вярна ръка неговата сила и простотията му; оценяваха с един само поглед бъдещия му успех или провал. Всички те щяха да го увържат и впрегнат в колата си, за да ги изведе там, където не смееха да изпълзят сами.

А какво би противопоставил Кабакчиоглу на тяхното умение, на студеното им коварство? Силата си ли? Ами че сам Кабакчиоглу вече не я чувствуваше същата — достатъчно бе да се изправи пред един сякаш пречупен в кръста царедворец, за да я усети подчинена. Друго е да си Кара Фейзи или Гяур Имам; в Стамбул никога и нищо не решава голата сила…

Кабакчиоглу от някое време благодарно слушаше гъгнивата реч — докато Топал ефенди говори, никой нищо не ще търси от вожда. Искаше да използува туй време за размисъл, но изведнъж проумя, че вече не е войник, а оръдие; че Стамбул ще си послужи с него (с ножа му, с живота му), за да постигне своето. Какво бе то, Кабакчи още не знаеше. Нейсе, щеше да узнае.

— … във всеки случай ние ще се покорим на волята ви, доблестни оджаклии — обърна към Кабакчиоглу измъчено лице Топал ефенди. Рядката му брада беше се сплъстила от пот; дребните очи и гузно, и уморено молеха вожда: „Не ни прави въртели! Сам виждаш, че Стамбул е по-силен от тебе, от нас. Помогни ни дружно да му угодим.“

Всички чакаха от Кабакчиоглу заповед (колкото и да бяха я предрешили самите те). Каква? Нали целият поход към Стамбул бе насочен срещу низама? Нямаше вече низам… Трябва ли Кабакчиоглу да обяви пред хилядите си войници, че вече са победили, ще се завърнат из крепостите си и ще заживеят, както е било, но без низама? Нима това бе целта им? Та ако е отменен новият ред, не ще има и нови данъци, пък еничари и ямаци гладуваха при старите данъци. С какво ще се промени животът на хилядите, поели срещу Стамбул?

Тия въпроси си задаваше сега не само Кабакчиоглу; същото важеше за хилядите. Гробна тишина — след думите на Топал ефенди. Стамбул предчувствуваше, че Кабакчиоглу не ще угади волята му и се готви за грешна стъпка.

Не. Когато някой е вожд, той усеща, без да мисли, прилива и отлива у хората си. Като кораб, чиито платна се издуват или отпускат от променливи ветрове.

Наистина, без да мисли, Кабакчиоглу издигна високо фермана, с който Селим хан бе отстъпил всичко свое. После, всред тишината, под хиляди втренчени погледи — го скъса. Веднъж, втори, трети път. И пусна късовете хартия на калдъръма.

— Твърде късно! — чуха го ония, дето бяха наблизо.

— Късно е! — отекна мюфтията.

В очите му блесна онова ликуване, което очакваха у Кабакчиоглу (защото не знаеха, че вождът няма за какво да ликува — беше се подчинил на Стамбул).

И отново, тласкан от Стамбул, усетил с платната си неговия вятър, вождът извика гръмко:

— Обърнете всички казани!

„Дран-дран!“ — затрака бакърът.

Еничарите не просто обръщаха своите големи тенджери; те нарочно ги тряскаха и блъскаха, за да се чуе надалеко метежният звън.

„Дран-дран!“ — по-призивен от плясъка на знаме се понесе гласът им над Ат мегдан. Той пълзеше като огън по фитил, пълзеше, вървеше, тичаше, докато лизна огромното буре барут — тълпата, доведена до лудост от нетърпение, пладнешка жега, глад и отчаяние — избухна във висок стълб вик:

— Към Топкапу!

IX

За единствен човек лудостта, която днес тресеше Стамбул, гонеше го из улици и мегдани, караше го да таи дъх или крещи до посиняване — за единствен тази лудост бе изстинала. Беше оставила подир себе си само насмешлива горчивина.

Как ли би се търпял човешкият живот, ако на човека не бе дадена насмешката — способност в един върховен миг да се погледне отстрани и да се види — пламнал в червенина или блед, облещен, с треперещи пръсти и оросено чело, задъхан и запенен, — да види каква картина представлява.

Не всеки има тази способност; казват — само възвишените духом. А Селим хан бе именно възвишен. Дори историята, която е придирчива към владетелите, му го признава.

Но не изтънченият дух на Селим хан днес му помогна да се види отстрана и да съзнае нещо си, дето отдавна би трябвало да забележи.

За един владетел борбата — дори когато изглежда яростна, на живот и смърт — никога не е точно борба; тя е игра. Една прищявка в повече към всички владетелски приумици. А иде час, в който играчът се отегчава. Или се е напечелил толкова, че няма повече къде; или е загубил своята последна пара; или просто е уморен, та предпочита да се наспи, наместо да следи как скача зарът. Играта затуй е игра — подправено подобие на борбата, — за да можеш всеки миг я напусна; това ѝ е хубавото.

Двайсет години Селим хан си мислеше, че се бори; така бяха мислили за него и другите. Но за всичко, което бе извършил и което много напомняше борба, Селим хан нямаше причина, вън от своята добра воля. Затуй то лесно се връщаше назад.

Имаше свои причини борбата на Пазвантоглу. В неговата кръв се стремеше към мъст една насилена гяурка; в сънищата му напираше към разплата един пронизан в гърба бабаит; молеше за възмездие един умрял от самота старец. И Пазвантоглу се бори, а не игра, и умря победен, без да отстъпи.

Имаше свои причини борбата на Кара Фейзи; обидата на десетки поколения роби, гладът им, безвестните им страдания. Толкова могъща причина бе принудила Кара Фейзи към борба, че макар против него да се опълчи всичко човешко, дори надчовешкото време, той още не бе победен.

Трима мъже, родени в съща година, под съща звезда. Защо казват, че то означавало еднаква орис? Никога не е имало по-различно от живота на тия трима мъже, запълнили с имената си най-бурното време на балканската земя.

Селим хан се сети за връстниците си заранта на двайсет и девети май, когато го посети еничарският ага, за да го убеди — със съжаление, с неизказано съчувствие, — че всичко е загубено: ямаци и еничари определили днешния ден за поход срещу столицата. Едва снощи султанът все още се опита да им попречи; все още му се струваше, че ако спечели няколко дни, ще уталожи еничарската ярост. Но от думите на еничарския ага личеше, че тия надежди са били напразни — оджакът бе усетил своята сила и искаше да я осъществи.

Оджакът! (Селим пак кипна) — Тази разпасана сган, която не вижда по-далеко от казана и платата. За каква вяра в бащини-дядови закони говореха оджаклиите, когато едничката им грижа беше келепирът?

И на туй място Селим хан си спомни Пазвантоглу.

Видинлията също не бе вършил онова, което говореше, но успя да поведе раята от цял един край подире си. При размирие думата придобива велика сила. Ще успеят и стамбулските еничари, щом мамят тълпата със заклинания за защита на вярата, за гибел на гяурите.

Ще успеят…

На туй място Селим хан пък си спомни Кара Фейзи — отприщената стихия на гладника. Поведени от Кабакчи, стамбулските гладници щяха да се превърнат за няколко дни в кърджалийска глутница; в бунта срещу Топкапу ще се слеят обмисленото коварство на Пазвантоглу и безогледната мъст на Кара Фейзи.

Доколкото Селим хан си спомняше, отзарана той бе заплашвал и крещял с най-груби думи своята дълго сдържана ненавист срещу оджака. Разгорещен като пехливанин, тънкият, попрегърбен султан крачеше от ъгъл в ъгъл с такава бързина, че еничарският ага — за да следи трескавите му движения — въртеше глава, сякаш гледа играчи на топка.

И изведнъж, стигнал с яростна стъпка до прозореца, Селим хан се закова: това бе мигът, в който му стана смешно. „Как ли изглеждам отстрани — от мястото, където стои агата?“

Селим се видя: немлад вече мъж, с първи сребристи нишки в коси и брада, зачервен под жълтината на страните си, разкривил лице, да тича и крещи из султановите покои.

„То пък едни покои! — чак днес ги разгледа през насмешката си Селим. — Всеки паша в София или Босна има по-свестен конак. Кафез е Топкапу, и то прост, от дърво и недялан камък. Това ми било дворец за владетеля на една империя!“

„То пък една империя! — разпростря се върху цялата му земя султановата насмешка. — Бардак е държавата ми, панаирджийски мегдан, върху който се сменят (за да развеселят тълпата или я увлекат във всякакво безчинство) карагьози с джебчии, обсебени от верски бяс дервиши с конекрадци и кокошкари. Тази държава ли се опитвах да оправя, да ѝ възвърна мъртвото величие!

Какъв идиот съм бил!“

Тук Селим нарече себе си именно идиот, понеже наистина се почувствува европеец, запилян от съдбата всред Азия, пък европеецът бива идиот, не шашкън или серсемин.

Подозираше ли Селим хан през този съдбоносен час, че с подобно заключение бе изоставил делото на своя живот (труда върху личността на шехзаде Селим) друг един европеец преди двайсетина години: Роберто Лоренцо, единственият му приятел? Не, Селим не допускаше, че Лоренцо бе съжалявал за това приятелство, за своята вяра в просветения владетел. Затуй в своя съдбоносен час Селим хан III на драго сърце се постави в кожата на Лоренцо, погледна себе си, Топкапу и Империята през очите на европееца.

То не му струва труд. Ако Селим хан притежаваше някаква истинска дарба, тя беше тази: да изобрази нещо от себе си. Двайсет години султан Селим бе играл примирение или ярост, обреченост или дръзновение. Сега изцяло се вдаде в своя новооткрит образ: Селим хан заигра мъдрата насмешка на европееца, сблъскан с една варварска действителност.

Еничарският ага бе престанал да върти глава насам и нататък и наблюдаваше владетеля си. „Каква ли още глупост ще нареди Селим хан, дано опази чрез нови отстъпки и преговори своите смотани низами?“

— Ваша светлост — обърна се внезапно към него Селим, — наредете да ми внесат дивит и хартия!

Застанал прав зад гърба на също правия султан (Селим пишеше на крак с бързия си, неразбран почерк; задраскваше по някоя дума, замисляше се и я сменяше с друга; дори в този час Селим хан оставаше изящен писач от голяма величина — историята му призна отпосле и това, защото Селимовите творби продължаваха да затрогват, сякаш писани вчера, запазваха своето безсмъртно майсторство и сила), докато стоеше зад своя султан, еничарският ага с едно око надничаше в листа.

Беше чел често такива чернови на падишаха си, разчете без мъка и тази: фермана, с който Селим хан обявяваше края на низам-и джедид.

„Не може да бъде! (Два часа по-късно същото щеше да помисли и Кабакчиоглу.) Та той сам си нахлузва врата в копринения клуп! Една такава отстъпка доказва, че е готов да отстъпи още, съвсем докрай! С какво ще отстои вече престола, живота си?“

— Ваша светлост, моля, предайте го за препис и тугра в дефтерхането!

— Султанъм… — започна агата, без да знае какво ще каже, но Селим не го остави:

— Помолих ви за нещо, ваша светлост!

Така, свърши се!

„Каква история!“ — рече си Селим, останал сам. Каква, наистина! Да загубиш двайсет години покой, да се превърнеш във възел от възбуда и безсилна добра воля, за да се върнеш — след тия двайсет години — там, откъдето си тръгнал. Ако не и по-назад.

„Майната му!“ — заключи изведнъж не по султански и съвсем пък не по европейски Селим. Почувствува такова неизразимо облекчение, че се разсмя с глас. Добре, дето никой не чуваше; цял Топкапу беше се скупчил пред дефтерхането, за да се увери, че чудовищната новина е вярна. „Само идиот, който никога не се е отказвал от нещо, познава тая чиста радост: да оставиш живота да си върви, накъдето ще… И като помисля, че ми трябваха две десетилетия, за да проумея една проста истина!… Край!“

Лесно е да се каже „край“. Но какъв ще бъде този край, нали ги има най-различни? Краят на една двайсетгодишна мечта е едно; друго — краят на властта, с всичко сладко и тежко, което тя носи; трето — краят на един човешки живот. Кой от тия краища чакаше сега султан Селим?

Първия той бе наложил лично, над него не струваше да се разсъждава. Третият е немислим за всеки жив човек — никой не приема съзнателно своята смърт. Оставаше вторият: краят на властта му…

„То пък една власт!“ — Селим продължаваше да се радва на откритието си: великата насмешка, в чиято светлина всичко изглежда „едно пък!“

Какво бе донесла властта на Селим хан? Нима се наслади той през тия години на един залез, на едно пролетно утро, на един приятелски разговор или четене на умна книга, без насладата му да бъде отровена от грижи, страх, унижение и предчувствия?

„По дяволите“ — наслаждаваше се сега на своето забравено спокойствие Селим хан; радваше се, че му предстоят час или два за него самия — щом всичко бе загубено, можеше пет пари да не дава.

Те наистина бяха спокойни, тия часове. Изтегнат по гръб, в онази блажена отмала, с която се връщат към живота оздравелите от тежка болест, Селим хан се чувствуваше като школник, избягал от урок в медресето, за да мързелува под върбова сянка.

„На̀! Изиграх ли ги?“ — мислеше доволно и си представяше каква патърдия, блъсканица и пек е сега на Ат мегдан, където хиляди оджаклии и придворни се бутат с лакти в своето препускане подир изтърваната от султана, а още ничия власт. Тя се търкаляше по улиците, завиваше и понякога се скриваше зад някой ъгъл, подрипваше по неравния калдъръм, продължаваше нататък. А подире ѝ търчеха, каталясали и запенени, всички честолюбци, един от които допреди час само беше и Селим. Какъв леш ще падне в суматохата, какви рани ще довлекат довечера вкъщи неуспелите властогонци! А пък ония, дето догонят властта, има да се пържат години наред като Селим хан, има да си спомнят неговите мъки и да му завиждат, че се е отървал…

Отново се засмя с глас на своите прости истини. Свали чалма и разтърси коси. Двайсет години не бе усещал главата си свободна от гъжва дене. Хубаво. Леко. Изу емениите си, за малко помисли да се събуе до босо, но го домързя — и то вече му се струваше много. Така си и остана излегнат, гологлав, без емении, като блажено мърдаше пръсти в чорапите.

Беше рано за блаженство, макар на Селим много да се щеше то да почне без повече отлагане. Предстоеше му последното усилие. Свечеряваше се, когато пейкът обади, че искал да говори на султана сам шейх-ул ислямът.

„Е, да. Разбира се!“ — помисли Селим хан. (Впрочем, дали все още беше хан?)

Само шейх-ул ислямът бе властен да разговаря с халифа по въпроса, за който идваше.

— Да влезе! — позволи милостиво халифът, без да се навдигне.

— Смирено моля султанъм за прошка, гдето нарушавам покоя му — загъгна мюфтията толкова скоро, та Селим се досети, че онзи е стоял просто на вратата. — Не се ли чувствува добре султанъм?

— Ами! Защо? — изгледа го Селим под полуспуснати мигли, с онзи премрежен, златисто-кадифен поглед, който бе отличавал някогашния шехзаде. — Заповядайте, мюфти-ефенди!

— Нямам очи да се ползувам от гостоприемството на султанъм — изрида духовникът, при туй го направи съвсем лошо и едва не разсмя Селим. — Нямам очи да срещна очите му, нито глас да изговоря своето страшно послание. Но султанъм трябва да разбере в името на всичко свято, че аз съм оръдие на чужда ръка, че не аз…

— Спокойно, мюфти-ефенди! Моля ви, елате на себе си! Нищо земно (нали тъй учи Коранът?) не заслужава сълзите ни. И така?

Е, ами че работата се нареждаше чудесно! Топал ефенди не беше смеял и да се надява на такова: Селим хан, който години наред изглеждаше глух за гласа на разума, сега по чудо беше се превърнал в самия разум. Бе отгатнал и приел неизбежното още преди да го узнае.

Топал ефенди все пак се окашля (за да оправдае промяната в своя глас) и дълго пристъпя от крак на крак. Най-сетне събра смелост:

— Султанъм, Кабакчиоглу скъса посред мегдана твоята заповед. Каза, че било късно, твърде късно. Народът побуя съвсем, султанъм, цял Стамбул върви подир Кабакчиоглу към двореца.

— Странно. Не чувам шум.

„Е, ами той може да е мръднал!“ — изплаши се Топал ефенди. Изплаши се за себе си, нали бяха сами в стаята.

— Султанъм, покоите ти са в най-далечния ъгъл на Топкапу, оградени с три стени… — забъбра несвързано той. — Джамовете на покоите ти са непрозирни, иначе би видял тълпата по Диван джаде… Кълна ти се, султанъм, пред двореца стои цял Стамбул!

— Да, в покоите ми не се чува, от покоите ми не се вижда.

„Разбира се, че не си е с ума, завалията! Може и за добро да е“ — рече си Топал ефенди.

— … Дали това е случайно?

— Кое, султанъм?…

— Туй например че халифът не бива да чува и вижда? А?

— Има закон, свещен закон, султанъм… — поде с лекота своята песен мюфти-ефенди, но Селим не го слушаше. Наслаждаваше се на ново откритие: вече не ще срещне тази маймуна!

— Свърши ли? — попита, когато му се стори, че онзи е млъкнал.

— Да.

— Та каква е вестта ти?

— Стамбул ще отстъпи от двореца, ще запази живата и спокойствието ти, султанъм, ако… Ако и ти отстъпиш.

— Да? Кое?

От мига, в който узна, че не се касае за живота му (едничкото, дето помрачаваше неговото ново блаженство, бе това съмнение), Селим вече открито се увеселяваше с шейх-ул исляма.

— Ако се отречеш от престола.

— Защо? Аз вече отстъпих достатъчно, отмених низама.

— Това не им стига, султанъм, вярвай, кръв капе от сърцето ми!

— Вярвам. Но искам да чуя за какво, освен низама, освен гяурските ми наредби ме упрекват моите поданици.

Тук идеше най-мъчното. Топал ефенди преди час сам го предложи на метежниците, сам измисли непростимия грях на Селим хан. А сега му се чинеше невъзможно да го изрече — винаги си юнак, докато не гледаш в очи жертвата си.

— Слушам — подкани го Селим, без да допусне какво има да изслуша.

— Поданиците ти, султанъм, те обвиняват… в туй, че… дето… не си способен да продължиш… рода на Османовци.

Едва като го изпелтечи, Топал ефенди вдигна очи.

Беше очаквал нещо страшно, дори бой (да си признаем — съвсем заслужен). Но онова, което застана насреща му, бе по-страшно. В погледа на Селим хан блестеше такова безгранично, неизразимо презрение, такава гола погнуса, че мюфтията помисли: „До края на дните ми ще ме преследва този поглед.“

Преди малко шейх-ул ислямът бе изпълнил своя свещен закон. Из улиците на Стамбул Кабакчи говореше за друг — Османовия. Империята все още се управляваше по Сюлеймановите закони; Селим бе току-що отменил своя — низама. Но има още един закон, който никой не споменава, понеже така се разбира от себе си, че е излишно да го опяваш: човешкия. Човещината. Той забранява да напомниш на един мъж, че не можел да прави деца.

По дяволите новооткритото блаженство, облекчаващата всички болки насмешка, разбирането, че властта е бреме, а не благо! По дяволите! Има обида, която наистина нищо не може да разплати.

„И това ли, боже — мислеше Селим (напрегнал цялата си сила, за да не се срине пред своя презрян слуга и не издаде колко страшно го боли). — И това ли не ми остана спестено! Низка, гнусна паплач, която иска да подслушва пред вратата на харема ти как правиш деца… Би ли стигнало до съзнанието и че не можеш — че не искаш деца, на чието създаване ще е присъствувала цялата дворцова измет; че не искаш да присадиш кръвта си на такава една като майка ми — все пак рядко изключение, но дори не и на изключение като нея; че не искаш да разпознаеш у сина си чертите на някой от своите ортаци — недоскопен евнух или заплатен пейк, — някой твой ортак по жена… Биха ли разбрали защо си предпочел цял живот да крадеш — предрешен в купец или водоносец — своята любовна храна при някоя гяурка, само и само да си далеко от помията на техните любовни пиршества?

Животни! Не, дори за животното любовта е по-голямо тайнство, отколкото за тия навън, за този тук. Боже, как не се родих последния хамалин извън Стамбул!“

Да се свърши! По-скоро. Веднага. Още две-три думи, Селим — намери ги нарочно отровно-насмешливи; не оставяй на победителя насладата, че те е смачкал под кирливата си пета! Още едно усилие, Селим, и ще се намериш отново в харема, където премина младостта ти — само в толкова затворен затвор като харема при Топкапу човек може да избяга от грозотата, която внася в природата нейното най-висше творение, човекът…

— Наредете да отнесат в харема вещите ми, мюфти ефенди! И всичките ми книги.

— Не ще ли подпишеш ферман, с който отстъпваш престола на братовчед си, шехзаде Мустафа, султанъм? Това би направило добро впечатление на оджака.

— Напишете го и без мен.

Изправи се, нахлузи емении, тръгна гологлав към вратата.

И вече от прага:

— Пожелавам на Мустафа хан да ви наплоди триста Османовци! За да може един ден избраният за падишах да изколи своите двеста деветдесет и девет братя. В името на свещения закон, мюфти-ефенди. Ако аз бях се покорил на този закон, сега нямаше да има никакъв Мустафа хан. И щях да ви отворя работа: да заплождате някоя харемска юница от някого си, за да имам син. Кръвта на Османовци!…

Вратата тресна под носа на Топал ефенди.

— Чалмата ти, султанъм! — поиска да догони той Селима.

Отказа се. „Какво пък“ — помисли, — преди двайсет години Селим хан влезе в сарая, целувайки ръка на жена, покойната Хадидже-султан. И накара правоверните да го мразят, преди да са го видели. Сега пък ще излезе от сарая гологлав… Гологлав правоверен! Прави са дервиши и еничари; гяурин беше в душата си Селим хан…

С това завърши вторият и последен ден на метежа, отбелязан от историята като Първа константинополска революция. Никаква революция не бяха двата дни суматоха, търчане по крайбрежните крепости към столицата, по мегдани и чаршии; никаква революция не бяха обърнатите с дъно към слънцето казани, безразборните викове на войска и молли. Просто — още един сеир към стотиците стамбулски сеири. Но владетелите на света още не бяха се съвзели от ужаса, изпитан преди две десетилетия — при падането на Бастилията; още не бяха забравили, че с такива улични гюрултии започна нещо небивало — съдът над един крал, властта на един народ. И виждаха във всяка тълпа санкюлоти, във всеки метеж — революция.

Така двудневните безредици, които всеки друг владетел, освен Селим хан (комуто тъкмо този ден стигна до гуша и взе, че се отказа) би потъпкал за три часа с низамите си, така двудневните безредици бяха наречени Първа константинополска революция.

X

„Веднъж да бъде начало!“ — повтаряше умолително Софроний, когато неговото дело — първата печатана книга на новобългарски — му се беше чинило непостижимо. Той заложи в него цялата си страст към езика, а се терзаеше, че Неделникът пак ще излезе твърде мъртъв, недостатъчно свой.

През дългите месеци в Римник Добри си мислеше, че старият се притеснява за парите или са го замъчили отново болестите му; Добри не разбираше Софрониевите мъки, защото си оставаше преписвач, не съчинител.

Ех, трудно е да проумееш тревогата на съчинителя! Някои считат тая тревога, нестихващо раздразнение и разсеяност за честолюбие: съчинителят се бои, ще рече, да не остане неоценен, искало му се да смае света, ама не успял, та сега се яде. Пък работата е друга — творецът винаги бива жертва на съмнение, дълбоко, изгарящо. Той го чувствува още от първите тръпки на творбата в подмислите си, та до самото и раждане — докато тя попадне у хората. През всичките тия месеци или десет години той нито за час не е убеден, че ще успее да облече мисълта си в ясни думи.

Неделникът бе разпродаден невиждано бързо. Идеха да го търсят от разни градове и мошии; един купувач навдигаше по няколко наведнъж за съседи или роднини. И макар майстор Тодор да се радваше, че купчината Неделници се топи от ден в ден, и макар скоро всички борчове да бяха покрити, Софроний все още бе неспокоен. Не го напускаше съмнението.

„Всички тия хора — мислеше си — идат за каква да е книга, но българска. Прокудените се задържат о всяка нищожна частица родина като българската община в Букурещ, като българската църква — камо ли о нещо, каквото е книгата: отнесеш си я дома и я разтваряш, остане ли ти свободен миг, и заживяваш изведнъж с цялата родина, която вече те брои за отписан.“

Но още не означаваше, че ония, за които Софроний бе писал, търсят тъкмо Софрониевата книга, че я приемат и обичат.

От деня, в който из типографията на майстор Тодор бе изнесен последният Неделник, до другия, в който се яви някакъв непознат опърпан поп, Софроний изпита най-големите си тревоги. Писателят се боеше, че така и ще си остане: никога не ще научи какво мислят българите за труда му.

Беше страшно мразовит ден след Василий, когато в типографията се намъкна попът. Добри видя (нали той го въведе) как гостът засия от възторг и се смали от страхопочит пред Софрония; видя го как трепетно поема владишката ръка и я допира до челото си. А Софроний стоеше, неловък; не знаеше къде да се дене от нямото уважение на своя гост.

После попът заговори. Веднага пролича, че беше книжен. Той се запъваше и приказваше едно през друго, сякаш уплашен да не пропусне нещо; изливаше пред Софрония благодарността на българите от подбукурещките мошии. Стотици били те там, казваше, главили се аргати при болярите. А той им бил йерей и служел в четири села, защото едно не можело само да изхрани поп. Преди два месеца, каза, някой си купец от Букурещ подарил на църквата им Неделника. Оттогава книгата обиколила мнозина писмени из мошиите с български аргати. Затуй че нямали търпение, докато един я свърши, пък и колко ли им оставало за прочит време, събирали се вечер да си я четат на глас.

— Сетне — продължи попът — намериха ми пари. „Една книга за четири села не стига доникъде, попе, рекоха. Вземи барем десетина, колкото стигнат парите. Друго е, като си имаш раздумка: като четеш нещо, дето и децата чак разумяват.“

— Ето — заразвива възела попът, — петдесет и повече гроша са. Колко книги прави то, отче Софроние?

Тогава Добри, вдаден в обърканите думи на госта, погледна наставника си. И не повярва на своите очи: Софроний грееше в тържествено умиление. Добри си рече, че нимбите, дето рисуват около главите на разни светии, може и да не са измислени — Софроний наистина заливаше със светлината на тесничкото си лице тъмната типография. Откъде да знае Добри, че в този час учителят му се отърсва от съмнението, което бе го яло две години…

Сетне четирима плъзнаха из типографията да събират неподвързани листове от Неделника; някак си натъкмиха три непълни книги; подредиха ги и завързаха с канап. Попът — който отначало едва не се разплака, загдето не ще отнесе нищо — от радости не преставаше да хвали учения отец. А привечер, когато се застяга за път, Софроний се вмъкна зад пердето — там Добри готвеше вечеря — и му пошепна:

— Добри, нещо ще те моля.

— Какво е то, отче?

— Добри, у тебе има една книга, нали си запази една…

— Та?

— Моля ти се, Добри, дай му я! Нали за хората я правихме, Добри, нали на тях трябва повече… Нека върви при нашите и тази, последната.

— Защо последна, отче? И у тебе има една.

— Няма. Моята аз вече му дадох.

Когато потеглиха двама за Букурещ след още десетина дни, в типографията на майстор Тодор Стоянович не остана листче от Неделника — нито едно. Софрониевата книга отиде изцяло при българите. В хиляди ръце лежеше новата българска книга; хиляди българи мислеха сега, че навярно много нещо се е променило, щом на езика, който всички те говорят от деца, може да има книга.

Софроний — щастлив, се е издължил пред своето паство, погълнат вече от своята следна творба (житието си, което бе отложил на два пъти) — май не забеляза, че Неделникът измени много неща и в неговия собствен живот. Владиката бе сега — за българите в чужбина, за отците, за всички консули и наблюдатели в Букурещ — не само духовник, изгнан из родината си, а просветител и духовен наставник на своя народ. Нямаше по него време в Турско и извън Турско българин с по-уважавано име, с по-тежка дума.

Когато във владишкия букурещки конак се появиха гавазите на разни големци да канят Софрония тук и там; когато занавестяваха Софрония самите тия големци, за да се поучат от словото му; когато към Софрония почнаха да се обръщат като към неоглашен представител на едно войнство, дето се биеше и при сърбите, и при Мустафа Байрактар, и по неизчислимите шарамполи на румелийските градове — при всички тия посещения, разговори, послания Добревото сърце се свиваше болно.

Тази необяснима наглед болка Добри усети най-силно днес; днес чак си обясни и причината ѝ.

Надвечер пред владишкия конак настана суматоха. Гавазите отвориха големите порти, въведоха някаква карета. Върху капрата ѝ седеше руски войник. Явно, идеше някое руско началство.

Откак царските войски навлязоха във Влахия, Букурещ гъмжеше от руси. Сераскерът, въпреки стохилядната войска, която държеше в Подунавето, не посмя да премине реката, та Влахия и Молдова се намираха в руски ръце. Портата уж не даваше да се издума за мир, но не вършеше нищо. Тя си имаше по-тежки грижи: в Стамбул управляваха еничарите на Кабакчиоглу, новите везири на Мустафа хан IV пълнеха затворите със свои врагове, трепереха за властта си и откъм недоизбитите приближени на Селим хан, и от разпасаната столична паплач, и от походната войска, която всеки час можеше да зареже Подунавето, да се изтърси пред Стамбул и да вземе дял в метежа.

Очакваше се, че Русия ще използува безсилието на Портата, но и Русия не смееше да отдалечи от границите си своята най-добра войска. Царят не вярваше твърде в красноречивата любов на Бонапарт, беше нащрек.

Така враговете бездействуваха. Турският аскер вилнееше в Подунавето, изкарваше злобата си от раята, а раята му връщаше тройно; русите пък държеха Влахия, напук на беззъбите заплахи на Дивана.

Тъй или иначе, вече половин година из Букурещ като у дома си вървяха руски войници, та в посещението на някое тяхно началство при букурещкия владика нямаше нищо особено.

Добри си работеше — преписваше на чисто Софрониевото житие, — когато зад прозореца преминаха сенки.

— При тебе идват, отче Софроние!

— Мигар? — сепна се книжникът.

Стъпките вече тропаха в тъмното преддверие; Добри излезе да посрещне госта.

Русинът беше посивял и натежал мъж с проницателни светли очи.

— Вкъщи ли е негово светейшество епископ Софроний? — попита той.

— Вкъщи. Сега… — запъна се Добри.

В това време очите на руския полковник, които досега сдържано бяха оглеждали владишките покои, се втренчиха във вратата. Добри се обърна и видя на прага ѝ Софрония; беше облякъл своето ново расо. Спокойно, с онази неподражаема смес от достойнство, смирение, простота, мъдрост и човещина, Софроний пристъпи към непознатия:

— Добре дошъл, ваше благородие.

Русинът целуна владишката ръка:

— Благослови, отче!

Приветствията бяха свършили, а гостът сякаш не пристъпяше към своята работа; поглеждаше с крайчеца на окото към Добри.

— Пред него може да говорите, ваше благородие — разбра го Софроний.

— Ще бъда кратък, ваше светейшество — поде гостът. — Трябва ни вашата благословия.

— Моята?

На Добри пак се сви сърцето. Винаги със същото недоумение приемаше учителят му всяка чест. Като да не вярваше, че някой може да го почита, да го сметне годен и полезен:

— Кому?

— На новите доброволчески команди.

— За първи път чувам. Руски ли са?

— Не, защо? Руските не са нови. Ще ви обясня: Преди месец получихме заповед да създадем във Влашко части от местните хора. Българи, сърби, власи. Руското правителство смята, че мъжете, показали такава твърдост при защитата на своята земя, ще се бият още по-твърдо, когато бъдат поставени под умело ръководство. Вече не безредна сила ще бъдат те, а войска.

— И какво, има ли ги тия дружини? — задавено попита Софроний.

„Замбин, Замбин! — помисли Добри. — Най-сетне, след толкова мъки, нашият глас стигна до царя!“

— Има ги — отговори гостът, сякаш бе дума за нещо най-обикновено. — Три пехотни и три конни дружини. А във всяка — по шестстотин българи, толкова сърби и власи. Борбата срещу султана е чест за поробените народи, та ги приехме по равно, никой не е предпочетен.

— Кога са се събрали, туй са хиляди хора! А ние си седим над книгите, Добри, и хабер нямаме какво става по света…

— Те си и бяха събрани. От месец вече напират, хиляди. Ако решехме да действуваме гласно…

Русинът млъкна; премълча, че заповедта е да не се вдига никакъв шум, иначе хубавият приятел на царя — Бонапарт — би обвинил Русия, че насъсква към бунт и въстание робите на другия му приятел, султана. „Каква каша!“ — мислеше си ядосано полковникът. Него, като човек войник, ядосваха пропуснатите случаи.

— Наша войска!… Българска…

Дали от умора, или от старческо умиление овлагнаха очите на Софроний?

— … и сръбска, и влашка — поправи го гостът.

— Войска от роби… Вие знаете ли, ваше благородие, какво ще рече то?

— Много, безусловно — съгласи се онзи. — Това са мъже, закалени в четвъртвековни боеве, настървени…

— Не, не… — клатеше глава старият. — То означава неизмеримо повече; робите имат своя войска!…

Добри следеше лицето на госта. В него имаше все още почит, но и загриженост. („Дали не е твърде изумял отецът?“)

— Ваше светейшество — заговори русинът, след като мълча достатъчно, за да изрази тия едновременни чувства. — Изпратен съм при вас с молба да осветите утре заран знамето на нашите шест доброволчески дружини. Вие сте най-изтъкнатият духовник и книжовник, прехвърлил Дунава; вие най-добре познавате душата на новите ни войници; вие стоите начело на българската бежанска община — няма по-уместен избор от този.

Докато русинът говореше, Добри с мъка удържа сълзите си. Най-сетне!

Най-сетне светът ще отдаде заслуженото на един мъченик. Хората, за които той бе страдал и които не знаеха това, щяха да го научат. Съзнаваше ли Софроний какво му носят сухите думи на полковника?

Май че да. В стаицата пак настъпи тишина. Русинът чакаше, види се, отговор. А отецът, стиснал длани между колене, бе потънал в мисли.

Добри бе навикнал да прозира всяко движение по туй бледо лице; Добри отгатваше, че през големия час на живота си учителят му се е изправил срещу цялото свое минало.

Срещу собственото си унижение — когато Котел бе гледал как през чаршията върви един млад, слабичък поп с наполовин оскубана брада и кървави страни; когато Котел не бе гледал — защото спеше — как попът се влачи покрай дуварите с пронизани слабини или пребита нога. Софроний си припомняше своя и отчаян, и смешен ужас: поп Стойко се препъва през нажеженото стърнище с примка на врата, а примката тегли пияният Гирай султан, тегли я, псува и гърми по завързаната си жертва, пък не улучва. Припомняше си Пазвантоглувите дивани: Софроний, вече смален и изсъхнал, седи в ъгъла, докато господарят на половин Румелия стъпва като дива котка между смълчаните си слуги и крещи, и заповядва, и заплашва. Софроний преживяваше отново нощите си на луд страх, когато лежеше болен из пещерите и в унес виждаше своята стократна смърт всред размирието…

Сам Добри преди малко бе усетил, че ще заплаче: светът възмездяваше страдалеца, справедливостта се разплащаше със Софрония. „Не! — би казал сега на почтителния чужденец. — Няма такъв дар, няма дума, нито сила, дето да възмезди изтърпяното! То остава; нещо, което веднъж се е случило, не можеш върна назад, не можеш изличи с почит, благодарност и награда. То остава и гори… Изгаря от срам Софроний, загдето е понесъл обида и не умрял още там, тогава; загдето е дочакал да му отплати времето, а не се е разплатил с кръв още тогава и там… Никаква утеха не е християнското смирение, вярата, че страданията ти ще бъдат възмездени. Само кръв за кръв, само мъка за мъка! — Само чрез мъстта забравяш онова, което Софроний не успява да преодолее, та възкръсва то из мислите му с цялата си грозота. Неумиращото унижение…“

Руският полковник беше си отишъл. Софроний уж се приготви за сън, а Добри продължаваше да чува през стената тихите му стъпки — насам и нататък. Сънят не влезе тази нощ и при двама им. Но въпреки безсънието, на заранта учителят нахълта при Добри отново светнал.

— Да ме постъкмиш малко, Добри, а? Викам си, такъв молебен още не съм служил. Знамето, разбираш ли, ще осветим наше знаме!

Това Добри никога не постигаше. Никога — налегнеха ли го тежки мисли за неговия род, за разплатата и за времето — той не успяваше да излезе из спомените си с такова светнало лице.

Когато потеглиха, пред каретата изникна протосингелът на букурещкия отец; той редеше работите по молебена.

— Послушникът ти при тебе ли ще се качи, твое светейшество?

— При мен ами.

— Не може. Не е посветен. Неприлично ще бъде.

Добри се дръпна назад. Но Софроний го спря.

— Че той не ми е само послушник. И гавазин. Всеки владика води гавази. Ей го моя.

Добри ги видя отдалеко, полето чернееше от хора. Но не просто хорска тълпа стоеше под Букурещ — то бе войска в редици.

Каретата спря настрана, за да се стъкми владиката. Добри му навлече златотканата одежда; нахлузи на шията му епитрахила; наметна върху калимавката тънко черно платънце; подаде му жезъла и среброобковано евангелие. Послушникът беше ни жив, ни мъртъв — искаше час по-скоро да срещне мъжете, дето отиваха в бой. А Софроний се разпореждаше; по детски радостно блестеше погледът му — не бе останал у него помен от снощната мъка.

По едно време Добри го забеляза, че застава на място, изпъва гръб. Някаква странна съсредоточеност овладяваше стария, откъсваше го от всичко дребно и житейско, за да го понесе по-леко вдъхновението, та да се изправи той пред бойците като жив образ на благословията.

Добри боязливо отдръпна пръсти от учителя си — счини му се, че е допрял не човек, а вдъхновен огън. Отстъпи (не биваше да го придружи по-нататък, нали Добри бе мирянин). И така, видя отстрани как Софроний необичайно леко тръгва през полето, сподирен от попове и дякони.

Учителят още не бе наближил дружините, когато Добри чу — отначало несмел, сетне по-силен и на края всепомитащ — вик от много гърла. То не беше приветствие, а боен зов, диво обещание за мъст. Хилядите мъже обещаваха на страдалеца, че ще се разплатят за него; хилядите бойци виждаха в Софрония не учен книжник и смирен духовник — за тях той бе живо обвинение срещу господаря отвъд Дунава.

Добри съзря (защото и той вече вървеше към редиците войскари, макар много встрани от учителя си) как Софроний залитна под този неистов вик. „Не за мене! — сякаш искаше да каже цялото му дребничко, крехко очертание всред широкото поле. — Не аз съм достоен да бъда причина за мъстта. Отмъстете заради другите — безбройните безименни страдалци на робията, — те са го заслужили, не аз!“

Но викът не разбираше от смирение; той се издигаше все по-могъщ, увличаше като че и Софрония със своя напор. И Софроний се преодоля, понесен върху крилете на човешкия глас.

За да се успореди с наставника си, Добри трябваше почти да тича. Той прашеше — още по-самотна точица върху прежълтялото равно поле — и приближаваше редиците, само че края им, не средата, където Софроний бе вече застанал.

Зад владиката се подредиха клириците; Софроний се губеше в черното петно раса, та само от време на време блясваше посред тях владишката одежда.

Гласовете на владиката и хора Добри чуваше едва — те се топяха под високото небе. Но по тишината, дето настана, по строгите лица на войскарите конарецът разбра, че молебенът е започнал.

И пак помисли: не молитва е то, а клетва. Отдавна бяха загубили дар за молитва тия мъже; не през размирието — още преди поколения. А човекът, който сега им я четеше, доказваше с примера си, че надеждата за по-добри дни започва тъкмо там, където свършва смирението.

Войскарите от първите редици едва подир своята мълчалива клетва съзряха непознатия във влашки дрехи, който стоеше пред строя им, разглеждаха го къде с любопитство, къде враждебно — какво се меша пък той! Никой от тях не узна, че — за да бъде днес пред дружините духовният вожд на борбата — причина е този невисок, несилен и с нищо незабележим средна възраст мъж. Незнайният страж, който бе изнесъл из пъкъла тялото Софрониево. За да запази в него словото и духа.

Беше го забравил в тоя върховен час и Софроний. Той говореше с непозната свобода, с неизпитвано вдъхновение; разливаше половин век таените думи, с които един вожд призовава рода си на бой. И мъжете, дето бяха дотолкова близо до него, та да чуват, като че израснаха над другите — настръхнали, страшни. Тях им се струваше, че за първи път научават какво са преживели и те, и майките, и дедите им. Бяха се били десетилетия отвъд Дунава, сами излизаха още опърлени из размирието, но сякаш едва сега — когато страданията им облече словото — те си дадоха сметка за своето битие.

Слушаха. Искаше да чуе и Добри. Полека — за да не наруши тайнството — той се хлъзгаше покрай редиците; стигна до хора, заслони се зад него. Тук гласът Софрониев ечеше като камбана, та Добри дори се уплаши — не ще ли разбие този глас стените на затвора си, не ще ли рухне Софроний, пречупен от стихията, която бе го използувала за свой вестител?

Но думите продължаваха да извират. Те зовяха и нажежаваха хилядите; превръщаха ги от слепи мъстители в зрящи стражи. После се издигнаха високо-високо в последен призив. И секнаха.

Между черните гърбове Добри зърна блясъка на архиерейското наметало — тесните рамене на учителя си. Очакваше да ги види как се отпускат, как рухва, изтощен от усилие, Софроний. А владиката стоеше все така прав, тънка, още трептяща при улучената цел стрела.

Хорът се раздели на две. Добри вече гледаше учителя си от глава до пети. Насреща му излезе един войскар. Със знаме. Едрият, мургав, посивял мъжага смутено заразвързва сърмената връв, за да освободи коприната — личеше си, че тия пръсти са чужди на тънка работа.

Войскарите го следяха бездиханно — искаха да видят своето освободено знаме. Беше се захласнал и Добри.

Знаменосецът разтърси дръжката и от нея плисна зелена коприна — ярка, извезана със злато.

Тъкмо щеше да зачете буквите върху байрака, Добри усети, че мургавият мъж гледа не владиката, а някъде отвъд. В Добри.

Оттук нататък конарецът пропусна много. Той не видя, че знамето потръпна в ръцете на байрактаря; не чу молитвата на Софрония, нито тържествения рев на войскарите; не забеляза как полека-полека все повече очи се спират върху тях двама — непознатия във влашки дрехи, щръкнал неуместно посред поповете, и знаменосеца.

Стори му се, че текат дни, докато покрай осветеното знаме преминаха доброволците за клетва; стори му се, че по едно време ще загуби ум от нетърпение и нежност. Като пиян се потътра Добри подир строената наново войска. Не си спомняше Софроний да го е повикал, нито кога владишката карета е потеглила без гавазина на владиката. Вече говореше с усмивка и знаци на байрактаря. И в един къс миг (войводите брояха хората си, та за малко настана суетня) Добри се совна до мургавия мъжага. Но не се притисна о него — нали онзи не беше просто човек, а дръжка на байрака.

— Бате! — мислеше, че вика, а сам не се чу.

— Добри, братко Добри!

Хубаво, дето заплака, та не забеляза каква бъркотия причини — мъжете от предните редове сега разбраха всичко, втурнаха се към братята, поеха знамето от Първан, цъкаха, псуваха и скритом бършеха очи. Поне половината от тях бяха изгубили своите из размирието; за тях тази среща означаваше, че не всичко, загубено из размирието, е загубено завинаги. А Добри, полусляп от сълзи, усещаше топлината на Първановите плещи под пръстите си, четинестата братова буза върху челото си.

Шумното, изпъстрено от хора поле играеше пред погледа на Добри, играеше в незапомнена, неподозирана радост. Не цялата Станова рода бе помело размирието. Тук, на далечна земя, пак размирието събра двамина от нея.

Дружините закрачиха. Пред тях пое с байрака Първан. Добри вървеше отстрани и все пак — почти в редицата.

„Господи — помисли той още замаян. — Дай боже мъртвите да виждат! Нека тате, слуга на султановите коне, нека чичо ми, смазан в каторгата, нека всички наши, умрели без надежда, видят сега; вървим под свое знаме!“

Двама стигнаха до владишкия конак чак надвечер. На прага Добри спря, потърси погледа на бате си — боеше се от това, което идеше. А Първан го побутна за смелост.

— Върви! — рече. — Софроний е, той ако не разумее, кой тогаз?

Влязоха. Старият седеше пред книжата си, както всяка вечер. Не пишеше. Облакътен между книгите, той сякаш още не беше се завърнал от полето под Букурещ.

— Отче Софроние! — извика го Добри.

— Ти ли си? Загубих те днес, ще прощаваш! Сбърква се човек в суматохата…

— Брат си намерих, отче Софроние, Първана. Аз съм ти казвал, тогава в Сърбия…

— Той ли? — понечи да стане учителят, но умората го дръпна назад и той само протегна ръка. — Байрактарят, а?

— Аз съм, отче.

— Виждаш, Добри — унесено заговори старият, — само планините не се срещат… Във всичко, на всичко мога да повярвам вече, никое чудо не ми се чини небивало… Днес пред хиляди очи, на открито и явно… Наше знаме!

— Наше, отче Софроние — бореше се с решението си Добри.

И изведнъж:

— Позволи ми да остана под него, отче.

— Къде? А? — проборави се старецът. — В дружините ли?

Добри отпосле не беше уверен какво прозря при тия думи у Софрония: дали страх, дали възторг, или примирение. Но то бе такъв ден, тъй издъно бе разкъртено спокойствието на Софрониевите последни години, че развръзката дойде съвсем леко:

— Та ти си свободен човек, Добри. Една дума те задържаше при мене и я спази докрай: изведе читав из размирието грешния Софроний, изведохме делото ни на широк път. Няма какво повече, Добри, аз и без туй реших…

(По-късно Добри узна, че старият още не е бил решил: че натам го е тласнала тази тъй лека наглед раздяла.)

— Реших да вляза в манастир. Българската община е в здрави ръце, откак я пое Атанас Николов; ако потрябва да напиша пак някой ред до царя, ще го сторя и от манастира. Знамето ни е вече осветено, Добри. И ти си вече изучен.

Моя ръка и очи беше ти цели петнайсет години, мой истински син… А днес, ако имах син като тебе, щях сам да го изпратя в дружините, Добри, щях сам да моля Първана: вземи сина ми със себе си!

Върви, Добри! Твоята стража свърши.

Мълчаха дълго, седнали около пръснатите книжа на Софрония.

„Защо и аз не намирам такива думи — мислеше си Добри, омекнал от жалост, — защо всичко, което се случи днес, което накара Софроний да заговори като апостол, не осени така и мен? Та това не е раздяла между баща и син — майка е за мен Софроний! Той ме роди човек, той ме изучи, както никоя майка не е учила детето си. Защо не намирам аз думи за раздяла?…“

Гледаше ненаситно Софрониевата ръка — тясна, уморена, почти нежива вече, отпусната в черния скут на учителя;близкото скъпо лице с горчивите гънки и вдъхновено чело.

„Отче Софроние — искаше му се да каже, — ако някога е имало на света обич и почит най-голяма, най-чиста и възторжена, тя е моята обич, отче, към тебе!…“

Но не го каза. Не можеше пред Първана. Не би проумял Първан как словото, преобразило днес хиляди корави мъже, служи и за нещо тъй просто като раздялата между двамина.

— Да бяхме тръгнали, а? — прекъсна мълчанието Първан.

Добри тихо премина оттатък, върна се с вързоп.

— Благослови, отче! — целуна ръка на учителя си.

И пак му се поиска да коленичи пред него, и пак не го направи.

Старият ги изпрати до прага. Стараеше се да говори за туй и онуй; разправяше на Добри къде да го търси, ако му потрябвал; обещаваше, че сам ще се обажда по разни хора. А Добри чуваше във всяка негова дума само: сбогом, сбогом, сбогом…

Първан крачеше твърдо из улицата, пък брат му току спираше. Отглеждаше още и още тъничката черна сянка на прага, докато съвсем я изгуби из очи.

Книга пета

I

Откак султанът се смени, в столицата не минаваше ден без зрелище. Я хората на Кабакчиоглу ще налегнат за грабеж Търговската чаршия; я Кабакчиоглу с хората си ще гони из улиците дружина развеселени еничари, налегнали за грабеж друга пък чаршия; я сеймените ще са уловили още някой укрил се досега Селимов съветник и ще го водят на казън към Дялания камък; я Мустафа хан ще плати на маскари да показват изкуството си пред стамбуллии. С една дума, забавно беше в Стамбул през лятото на осемстотин и седма година, когато всякакви големци се потяха да угодят на мъдрия, непостоянен, разгален град и да му поднесат още някое зрелище, ново развлечение.

А Стамбул се държеше изтежко, със съзнание за могъществото си. Той следеше без усмивка усърдната игра на маскари и карагьози по площадите; той вървеше — вече не яростен, а почти отегчен — подир осъдените на казън към Дялания камък; наблюдаваше с прозявка бляскавите везирски шествия — всеки везир, дано спечели разположението на града, устройваше шествие от десетки преоблечени свои слуги. Те носеха върху дъсчена тарга изкусно изработени дървета с листи от сребро и плодове от скъпи камъни, а всеки клон бе украсен със свилена панделка. Множество блестящи и искрящи дървета се поклащаха над стамбулската тълпа; святкаха злато, елмази и бисер; вятърът откъм морето играеше с панделки и була, звъняха на полъха му сребърните листи. А под цялото туй великолепие пристъпваха, оцъклени от зор, десетината везирски слуги или роби, разнасяха изкусното чудо. Подире им вървяха свирците; зурни, дайрета, даули и барабани с все сила се мъчеха да убедят Стамбул, че той ужасно се забавлява.

Но Стамбул стоеше покрай кепенците и пред портите си, надменен или глухо раздразнен; прозяваше се, лющеше семки и дъвчеше сакъз — Стамбул показваше, че не е вчерашен, та да му минават такива. Не сребърни дървета би искал Вечният град със своя бунт срещу Селим хан III; беше се надявал новата власт да угоди на бога, а бог от своя страна да облее правоверните с благодат.

Дали затуй че след метежа на Кабакчиоглу над Стамбул не се изсипа благодат, или пък загдето стамбуллии все още гладуваха, но тук и там взеха да се дочуват небивали приказки. С една своя част (все още малка) Стамбул сякаш съжаляваше за прибързаната си ярост; изтърваваше мимоходом по някоя добра дума — за кого мислиш? — за Селим хан.

Ако би надал ухо из харема (за разлика от дните, преди да опознае света, Селим хан се чувствуваше сега там твърде, много добре), несръчният мечтател, който двайсетина години бе носил Мохамедовия меч, би възликувал: той беше отмъстен.

Мъстеше на Селимовите врагове преди всичко размирието. То хубаво изигра дворцовите сплетници: десетилетия наред беше им разправяло, че ще стихне, ако бъдат изпратени по дявола Селим хан и низамът му. И те се уловиха — вдигнаха Стамбул срещу гяурите в Дивана. Но размирието никак не се умили от услугата на еничари и велможи. То продължаваше да се шири, все едно че Стамбул не бе направил нищо, за да му угоди.

Мъстеше заради Селим светът, по-скоро — владетелите му. Те все още смятаха патърдията пред Топкапу равносилна на боя за Бастилията, а Селим хан за жертва на една нова революция. Най-засегнат от този обрат на нещата се почувствува не друг, ами Наполеон. Още в Тилзит, където (дошъл уж за да си подели света с руския цар, но тайно решен да сложи целия този свят в джоба си без всякакво участие на царя) Бонапарт узна Селимовото нещастие, той произнесе едни от онези думи, които знаеше, че историята ще запечата, та затова произнасяше особено отчетливо. „Какъв владетел си отива! — бе казал Наполеон (надявайки се, че никой не е забелязал доколко сам той здравата бе помогнал на Селим да си отиде). — Народът му не го разбра, народът му не бе достоен за него!“

Е, да, малко простичко съждение като за пред историята. Но по-сложни не са присъщи на генералите.

Така вече месеци Наполеон продължаваше да се цупи на новия турски султан. От всичко на света един самозванец най-много се бои да не го вземат за самозванец, та Бонапарт, който неотдавна се венча с императорска дъщеря, който накара да го рисуват с корона, с жезъл и цял в хермелин, отказваше всяка близост на Мустафа хан IV, загдето бил поставен от тълпата. Величествена картина на владетелско презрение! Довчерашният войник на революцията обливаше с него един султански син; кореше го, че не е получил престола по ред и закон. Да си кажем, такава наглост човек може да си позволи само ако е Наполеон, и то през хилядо осемстотин и седма.

Но човекът в случая беше тъкмо Наполеон, а годината — осемстотин и седма.

С не по-добро око погледна на Константинополската революция царят — нему и без това призляваше при тази дума. Из петербургските салони се изказаха най-топли думи за Селим — излизаше, че Турция още не е имала такъв султан (то си беше вярно); напомняше се за доскорошната близост между Русия и Портата, за изгодния им съюз, разрушен вероломно от Чудовището. Напълно тайните преговори за примирие, които царят опитваше чрез Мустафа Байрактар (никоя от страните в тази наложена от Франция война не се биеше особено усърдно, та бързаше да я прекрати), секнаха. Александър не искаше да се примири с Мустафа IV. Къде отива тя, ако столиците вземат сами да избират своите повелители?

Само Англия не се стресна дотам от Константинополската революция. Дали за това, че англичаните бяха отдавна преживели своята и забелязали колко безопасна е тя за господарите и господарството им; дали защото Островът сега имаше тежки грижи — континенталната блокада, сложна дума, която просто означаваше, че Наполеон не позволява на Европа да търгува с Англия, и така подкопа отдавна несмущаваното охолство на англичаните; дали най-сетне затуй че те имаха по-ясна представа и за прехвалените качества на Селим, и за смешната Константинополска революция, и за самозванството на Мустафа IV, но стигнаха до едничко умното заключение: всички султани са еднакви, та не си струва да се вдига шум за един или друг. Впрочем Англия продължи съюза си с Портата, сякаш нищо не се е случило. Уви, Портата нямаше никаква полза от този съюз. Островът, обсаден от Наполеонови съюзници, съвсем не смяташе да помага на Мустафа хан IV срещу вътрешни и външни врагове.

Наистина, всичко мъстеше за Селим. А новата власт се пържеше в маслото си, сама виждаше своя край, преди да се е осъществила във власт.

Беше повече от ясно: Мустафа хан трябваше да докаже, че управлява. И тук бе най-голямата мъст за Селим. Нека сега Мустафа — дето бил верен на вярата и можел да прави деца — се пребори с размирието!

А с кого да започне своята борба за власт Мустафа хан IV?

Румелия беше аянска, във всеки неин град седеше аян. Да се заловиш с един от тях, ще рече да те налегнат всичките.

С кого тогава?

Големият главатар сам кандиса преди две години в Брезник; разплакваше майките на цяло Граово, Знеполе, дори до Пиротско и Нишко. И той не беше вече кърджалия — аянин. Покорен султанов слуга, в чиито земи не смееше да припари кадия, бирник или еничар.

Чрез победа над кого Мустафа хан да покаже, че е султан?

За сръбските въстаници не помисляше — на тях отблизо помагаше Русия; в Янина и цял Епир Али Тепеделенли разиграваше неестествена любов с Наполеон, та разсмиваше света, но на султана не беше до смях; във Видин управляваше Идрис паша, Пазвантоглувов приемник — също дълбоко предан на Дивана, но без да му изплаща грош данък и да му дава войска срещу Русия; в Русчук се държеше съвсем подозрително Мустафа Байрактар — уж враг дори на спомена за Пазвантоглу, а всъщност живо негово подобие.

Върху кого тогава — по дяволите! — Мустафа хан да стовари своята велика сила от пет орти стамбулски бостанджии (повече не смееше да отдалечи от столицата), дано покаже, че съществува като султан?

И точно тук изменчивата съдба подаде ръка на султана, предостави му удобен случай. Той се наричаше Филибели Кара Мустафа. Съименник.

Вече се каза — макар оттогава да изтече много вода, — че Кара Мустафа бе от Пазвантоглувия диван. Бюлюкбашия. При Пазвантоглу на времето го запрати не жаждата да води, да получи земя за дружината, да се прослави или мъсти. Кара Мустафа беше Синапов.

През осемстотин и седма година името Синап не говореше повече никому — някогашният главатар на ахряните бе забравен. Срамните му пазарлъци с Юсуф ага завършиха с най-срамния: Мехмед Синап прие да се оттегли във Влашко срещу добри пари. Така той умря за размирието, още преди края на осемнайсетия век; дружината му къде се преля в други кърджалийски дружини, къде се върна в Помаклъка охранена и разбогатяла. Нали ахряните повилняха някога най-вече от глад, редно беше и да мирясат, щом се наядат.

Но не всички. Като се каже, че някой си се хвърлил в размирието отглади, то не бива да се разбира прекалено просто. Гладът е не само глад — да те пие под лъжичката и да ти се вие свят, — гладът е и обида, и злоба, но и прозрение. Той ти отваря очите за корена на бедата. Видя корена ѝ и Кара Мустафа.

През годините на голямата суша Кара Мустафа отбеляза, че светът е криво устроен: че хората гладуват не заради сушата и заради кишата, не и за туй, че в планината пръстта била постна — гладуват поради човешките закони.

Ала Кара Мустафа не приличаше на Кара Фейзи — такива като големия главатар се раждат по един на стотици хиляди и са им достатъчно за мая. Кара Мустафа просто бе чакал да пукне султанът или да се намери отнякъде бабаитин, който ще отърве селянията от господари.

Такъв, изглежда, беше се намерил: Мехмед Синап, озвереното чобанче, поведе помаците на грабеж по Марица. „Нека пооскубем перушината на султана! — викаше си Кара Мустафа. — Нека веднъж барем се наяде тоя народ до сито!“ И пооскубаха, и се наядоха. После повечето Синапови се прибраха, доволни по селата си. А по туй време изгря звездата на Пазвантоглу.

Бяха ония години, когато народът още вярваше в разточителните обещания на Видинлията, та към Видин се стичаха кърджалии, хайдути и селяни. Начело на помаците, дето не се прибраха по къщята си след края на Синапа, Кара Мустафа пое на север.

И по-тежки войводи от Мустафа не получиха бюлюк при Пазвантоглу, станаха стотници или десетници. Но отцепникът подбираше своите първенци с несравним усет; той долови най-важното у помака: Кара Мустафа бе чист: Кара Мустафа вярваше (без онзи примес от вечно съмнение, от който никога не се отърсва раята), че някъде трябва да има и добър господар. Кара Мустафа го търсеше със своето чисто, вярващо сърце, за да му служи. Такъв воин бе потребен пък на Пазвантоглу.

Той постави Кара Мустафа начело на бюлюк от избягали селяни. Пазвантоглу никога не го изпрати на грабеж; Кара Мустафа повече бродеше из Подунавето, за да убеждава раята, че се живеело само при Пазвантоглу, и да изкарва из селата нови бойци за Видин. В тая работа помакът нямаше равен, понеже сам вярваше на думите си.

Мустафа остана при Пазвантоглу докрай — едничък от неговите стари бюлюкбашии. Помакът усещаше (да разбере той отказваше упорито), че нещо във Видин се е изменило. Вече не съмишленици — платена войска бранеше Видин; вече не прокълнат бунтовник — паша управляваше Видин. Но въпреки туй Кара Мустафа вярваше, че Пазвантоглу не може да бъде като всеки друг паша.

През оная вечер преди четири месеца — вечерта след убийството на Калиник, — когато всичко живо в пашовския конак стихна, когато всеки бюлюкбашия, войскар, че чак и слугите на Пазвантоглу чувствуваха смътен срам поради причастието си в безсмислената сеч, на вика: „Господарят се души в кръвта си!… Пазвантоглу бере душа!“ — се притекоха трима. Останалите предпочетоха да се разграничат от насилника. Не загдето той бе изявил своето насилие (такъв въпреки тайната отврата винаги намира помощници), защото бе един умиращ насилник.

Около постелята на Пазвантоглу застанаха двама, без които не минава ничия смърт; майката и наследникът. И трети, съвсем незадължителен — последният привърженик, който вярваше, че умира един рядък господар.

Смъртта на Пазвантоглу не е за разправяне. Някои умират тихо, почти сладко, изхлузват се полекичка отвъд, като в разделния миг между живот и смърт успяват да почувствуват и огромната умора от живота, и огромното спокойствие на дългия сън, който те очаква. В такава смърт има облекчение: тя иде от самото естество, тя е сякаш едно обратно раждане — връщане към небитието, откъдето си дошъл.

Не тъй умря Пазвантоглу. Той твърде дълго бе заповядвал над половин Румелия, беше държал юздите на необузданото размирие. Подобен човек вече смята, че е властен да попречи или да постигне много. Затуй Пазвантоглу не се остави и на смъртта; той се би и против нея, превръщайки я в раздиращо мъчение, в болка, равна на тройно близнене или сто рани от тъп нож.

Видинският паша се мяташе в постелята си с мокри от кръвта му гърди и брада; залавяше се не с пръсти, а сякаш с куки за всичко наоколо, дори за чашата, с която Фатма хатун му поднесе вода; макар в гърлото му да клокочеше кървава пяна, той се стараеше да нарежда и изисква, като че така би отложил часа си.

Пазвантоглу нареди да му донесат завещанието — никой не предполагаше, че видинският господар го е написал отдавна. С това завещание Пазвантоглу лишаваше от наследство сина си — своя никога неприет син. Той оставяше всичко — пари, имоти; войска и власт — на Идрис Молла, навярно понеже този най-нов между първенците му не бе имал време да го разочарова. Пазвантоглу определяше охолна поддръжка на майка си — едничкият близък нему човек, останал извън подозрение. В часа на смъртта си Пазвантоглу се вкопчваше за нея; притискаше кърваво, безобразно лице о скута ѝ; наричаше я с най-галени имена. Хъхрещи, задавени, те извираха из кръвта, молеха Фатма хатун да отложи края: „Още час, още ден живот!“ — викаше цялото същество на Пазвантоглу, оцапана, отблъскваща човешка дрипа.

Часове трая тази борба — най-безсмислената, водена от Пазвантоглу. Тримата около леглото му усещаха нетърпелива умора — не прекаляваше ли господарят със своята смърт? Мислеха го несъзнато; несъзнато желаеха да се свърши; искаха да видят най-сетне отпуснато това криво, напрегнато, непознало спокойствие лице.

По туй време погледът на умиращия падна върху Кара Мустафа — онзи, който не беше длъжен да изпроводи господаря си, а все пак дойде.

За малко разумът сякаш се върна в смъртника. Пазвантоглу поиска да възнагради едничкия си доброволен изпращач. С кое? Вече бе раздал парите, войската, имота и властта си. В смъртния миг Пазвантоглу съобрази коя награда чака помакът, вярващият боец.

— На тебе… Кара Мустафа, оставям най-скъпото… Делото си!…

Пазвантоглу завеща нещо, което не притежаваше: той отдавна бе се отказал от своето дело. Но вярващият затуй е и вярващ: за да може и без истина. Така последните думи на Пазвантоглу определиха съдбата на Кара Мустафа.

Начело на остатъка от дружината си през март осемстотин и седма (едва месец след Пазвантоглувата смърт) Кара Мустафа пое натам, отдето беше тръгнал — към Доспат планина. Не без усилия се добра той до Доспата, пътят му минаваше все през аянска земя. Право разсъди Кара Фейзи преди две години: свършило беше времето на свободния разбойник.

Кара Мустафа не смяташе да вилнее, не му стигаше сила да възкреси кърджалийството. Все още неопределено в главата на помака се мяркаше: „Ще продължа в Доспата, между своите, делото на Пазвантоглу — на добрия господар; ще направя съюз между господар и рая против злото. Ще покажем на султана, че не е смирил Румелия!“

В къси боеве и дълги преходи Кара Мустафа стигна Помаклъка през април. Дружината му (тя още приличаше на бюлюк войска, а не на кържалийска сбирщина) кондиса посред горите, върху голяма поляна — Оброчището ѝ викаха — над Конаре.

Не даром беше изкарал Кара Мустафа десет години бюлюкбашийство при Пазвантоглу — помакът разбираше от военни дела. Хората му веднага изкопаха в леса под поляната хендеци, разположиха шатрите си тъй, че от тях лесно да притичват в рова, ако дотрябва. Кара Мустафа подели дружината на стотни и десетни, назначи им стража, ред за работа около казаните или конете.

Един малък Видин израсте за няколко месеца върху Оброчището. Дори той беше повече Видин от онзи на Дунава. Затуй че господарят му мислеше каквото говореше и говореше каквото вършеше, Кара Мустафа бе наистина добър господар.

„Е, де! Не може да бъде!“ — ще рекат. Ами като можа? Всяко правило, знае се, има изключения. Техният кратък, неустойчив живот още по-твърдо доказва, че те стоят извън правилото. А ето пък кое ни дава право да наречем Кара Мустафа едничкия добър господар от смутното време.

Най-първо той обяви коя земя е под властта му, а обяви за своя само толкова, колкото можеше да брани дружината му; немного — между Марица, Чепинска река и Въча.

От тази земя Кара Мустафа не искаше нищо бадева. Събираше ѝ данък десет пъти по-малък от султановите, точно, без да надвзема пара. Всеки селянин получаваше срещу издължения данък подписана от Кара Мустафа хартия. Оттам нататък главатарят изпращаше на селяните хабер, че му е трябвало брашно, овни или аба; към стана на Оброчището тръгваха натоварени мулета и под буките започваше истински пазар. Някои, дето искаха много, тъй се и завръщаха с непокътнат товар; други пресмятаха, че на Кара Мустафа може да поотстъпят (нали тук работата беше не само в парите), и разтоварваха катъри на поляната.

Имаше нещо невероятно в това взаимно полезно съжителство между един кърджалийски главатар и селянията от десетина села, но невинаги невероятното не е вярно. Тъй или инак, половин Филибешко преживя месеци на незапомнен мир през пролетта и лятото на тази година. Селяните си оряха, сееха си, без да се боят от зулум из къра; ходеха на петъчен пазар във Филибе без страх; смееха да облекат нова дреха или вдигнат сватба. Във Филибешко настана мир, ама истински мир.

Съседните господари, аяните, все още гледаха през пръсти на това смешно побратимяване между разбойници и селяния. Ако Кара Мустафа би бил главатар на място, би нападнал техните кази, а той си траеше — искаше от тях да не закачат земята, която обяви под своя закрила, и толкоз. Само филибешкият аян се опъна за очи (неговата земя пък беше тъй широка, че десетина села не си струваха кавгата), изпрати бюлюк сеймени срещу пришелеца, но не ги видя повече — половината, казваха, останали на Оброчището, а другите изгинали. Карамустафовите не си поплюваха, разбира се.

Същата участ сполетя една орта стамбулски бостанджии, тръгнали с побирчията — дано вземат данък от султановите аргати. Аргатите им показаха хартия с подписа на главатаря, настояваха, че вече са издължили своя данък, и това е. А когато бостанджиите взеха да бият, някой вече бе обадил в Оброчището какво става, та Кара Мустафа довтаса със стотина души. Боят бе кратък (защото селянията сякаш се сля с Карамустафовата дружина) и завърши с пълна победа на Филибешко над Портата. Оттогава Стамбул като че забрави странните събития по Марица, и без това си имаше работа да сменя султани.

Така живееше през лятото на осемстотин и седма година Филибешко. Слънцето грееше весело — мнозина му се зарадваха отново след много лета на сляп страх и сляпа мъка; житата се печеха под жежко-бялото тракийско небе, а селяните си викаха, че за първи път от десетилетия насам ще има мирна жътва.

Точно по туй време Диванът на новия султан разсъди, че Мустафа хан не може да се надява на власт, ако не покаже, че властвува.

Уж неговите везири бяха обявили, че скъсват с всички мерки на Селим хан, бяха порицали безсилието му против смута. А дойде ли да се оправят те, тръгнаха досущ в Селимовите стъпки. Борбата срещу размирието, която поведе Мустафа хан, приличаше на Селимовата по туй, че и новият султан избра не най-силния, а най-дребния размирник за своя жертва: Кара Мустафа със стан Оброчището.

И още в едно Мустафа хан повтаряше изцяло Селим хан, макар историята да не го брои за владетел и да отделя едва три реда за управлението му (колкото трябват, за да се съобщи, че не бил никакъв владетел): Мустафа хан беше султан. Преди петнайсет години Селим забеляза между безбройните размирници из Румелия най-опасния, при все че по него време малцина различаваха из тълпата хаирсъзи Осман Пазвантоглу. И Селим му обяви война на смърт, почувствувал откъде иде заплахата за властта му: от измамния съюз между господар и роби.

Сега пък Мустафа хан насочваше своя удар срещу Кара Мустафа също неслучайно: помашкият главатар също залагаше на съюза си с раята.

Понякога историята смята някои неща за толкова дребни, та направо ги отминава. Станът за Оброчището бе наистина малък, но борбата срещу него — последният поход против размирието в Тракия — значи много: тя доказва, че и най-сополивият султан си е на място, щом става дума за селянията.

II

Походът вдигаше прах из стария път от Стамбул през Едирне към Филибе. Тя се задържаше дълго, преди да слегне — тъй безветрена бе маранята над Тракия, че и ястребите не намираха течение, дето да ги издигне или спусне; стояха дълго като приковани и накрай сякаш падаха.

Аскерът се влачеше из прахта. Над житата — високи, червеножълти, огънати от тежкия си клас — се виждаха само бостанджийските гугли: ято сивосини, с червена ивица птици се носеше зловещо над нивите.

Чак пък зловещо! Какво са хиляда грабливи птици върху изобилния харман на Тракия; как биха попречили в празника на земята, в утрешната жътва хиляда сънливи мъже?

Не просто мъже, а войници. Страшно могат да навредят дори хиляда мъже, когато са войници. Недостатъчни, за да преорат и засеят нивите между Марица, Чепинска река и Въча, но достатъчно много, рекат ли да изпепелят от Белово до Стамбул и да отменят тържеството на земята.

Бягайте, крийте се, изведете из планината челяд и добитък, мирни хора! Иде войска — пазете се от войниците! Те не са орали, за да знаят цената на потта ви; техните деца не плачат през сушави години, за да познават ужаса на гладен плач; те ще бъдат сити, дори да изпепелят всички жита от Белово до Стамбул — войникът е винаги сит.

Спасете децата си от войниците, мирни хора — труда си не ще опазите!

— Децата прибра ли? Няма какво да се мотаят по пътя, кога иде войска. Накрай слугите да запънат портата! Баща ти не ще се сети — като нищо ще зяпа, пред дюкяна. Кажи му да спуска кепенци и да се прибира! Сетне прескочи през комшулука до братови си — снахата навярно пак обикаля по гости, а вратите им ще зеят, запъни хубаво и тях! То добър господ, че не им даде деца — на такива децата растат по мегданите.

Друго няма, за другите кахър не бера. Който се е отделил, сам да му мисли!

Всички тия заповеди и съждения Стамена изрече, докато мигнеш. Стоеше до прозореца, но оттук улицата не се виждаше. През гъстата асма над двора проглеждаха къдрави късове вечерно небе.

„Защо войска, пак ли зулум?“ — мислеше си тя без тревога, защото във Филибе размирието не беше припарвало петнайсет години. Но Стамена мислеше сега не за Филибе, а за Конаре; макар родното ѝ село да бе на два-три часа път, на Стамена то се струваше безкрайно далеко.

Не кръвта, а еднаквият живот свързва хората. Стамена отначало не го вярваше; още щом Тракия поутихна, взе да я яде нетърпение: „Да ида аз до село, да видя нашите.“ С триста заръки към Маринчо и децата (вече не деца, ами моми и ергени за женене) Стамена потегли един ден заедно с конарци, дето се връщаха от пазар.

Ето ги гробищата, дето лежеше баща ѝ с Първановите деца; ето църквата — там някога са се венчали старите, сетне са кръстили в нея Стамена и братята ѝ, а по-сетне и самата Стамена бе кръстила децата си.

Поизостана от другите, за да не забележат вълнението ѝ. За конарци Стамена бе вече голямо нещо, гражданка, чийто мъж държи дюкян на Чаръкчийската чаршия. Още щом сподири кервана им, те някак се отдръпнаха от нея, заразглеждаха я изпод око. Не дотам добри бяха тия погледи — конарци май осъждаха Становата дъщеря.

„Мигар ми завиждат? — догорча ѝ. — Имат ли хабер каква мъка, какъв зор е било, докато изгазим?“

А за мъките на Маринчови не заслужава да се говори, нямаше нищо особено в усилията на едно селско семейство да се присади в града. Обикновена борба, каквато водиха през тия десетилетия много българи и която завърши с побългаряването на българските градове. Преди четири века завоевателят бе изклал всичко по-първо между робите, най-напред — половината гражданство. Четири века българинът живя из планински села, докато по градовете се ширеха турци, гърци, евреи. Българин през тия векове означаваше селяк.

Но кърджалийските времена промениха и града. Хиляди селяни, потърсили закрила зад стените му, навлязоха в градския живот. Те вирееха още в най-ниския му слой — между чираците, ханджийските и кафеджийски слуги. Но някои от тях почваха — с неимоверен труд — да изплувват по-нагоре: калфи, дори майстори. Наред с турските еснафи взеха да никнат и български.

Няма в историята зло без добро, няма страдание без поука, разруха — без промяна, без върху развалините да се издигне не било̀то, а нещо различно. Така и кърджалийството върна българите в града.

Навярно един от първите, дето прокопсаха в турско-гръцкия Филибе, беше Маринчо; не тъкмо той, ами цялата му челяд.

Всички те наравно не жалеха сили, късаха от сън и почивка; всички те ядяха хляб и лук дори когато чекмеджето в Мариновия дюкян вечер тежеше от грошове, всички те години наред знаеха една дреха, една одая. „Трябва да се изгази из беднотията!“ — Стамена им го повтаряше по три пъти на ден. Тя решаваше кога трябва да вземат под кирия по-голям дюкян или да приберат още един чирак (когото хранеха по-добре от себе си), тя се пазареше с придирчивите гръцки изкупвачи и понякога изкопчваше добра цена; Стамена преценяваше кое от децата ѝ или Първановите на чия къща да се ожени.

Слушаха я. Продължаваха да я слушат, макар всеки да стоеше вече на свой крак: Марин и момчетата бяха между първите в еснафа, момичетата взеха темел мъже. Но те негласно признаваха, че сполуките им са Стаменини сполуки, а осемте чифта ръце не биха чинили нищо без заповедта на Стамена.

Много победи и много поражения донесе размирието. Повече от тях се запомниха: отбраната на Котел и Видин, съсипията на Трявна, Плевен, Казанлък или Панагюрище. Никое предание не запечата победата на Стамена, на хилядите стамени, превзели тихо, но трудно градовете из българската земя. Забравиха я — макар тъкмо от тази победа да произлезе Българското възраждане.

Тогаз, когато Становата дъщеря за първи път се върна в Конаре на гости, недоумяваше; намери Конаре жалко, изгубено между последните гънки на Доспат планина. Второто, което я стресна, беше брат ѝ Стоян.

По-рано Стамена донякъде го разбираше; сиромах човек, вечно угрижен за хляба. Сега бе очаквала да го намери по-охолен, по-широк, нали нему остана целият имот на родата. А Стоян я смрази с някаква враждебна сянка в погледа.

— Добре поминавате на Филибе, гледам — бе първото, което чу от него.

Той наистина гледаше, сякаш мереше колко струва градският фистан на сестра му, новите кундури, чорапите от тънък памук.

— Поминаваме — отговори смутено тя.

— Наши конарци чували във Филибе, че Марин развъртял голяма работа. Дюкяни — викат — два, къща сте вдигнали…

— Вдигаме. Стига сме плащали кирия. Пък са и за женене децата.

Надяваше се да я заразпитва за тях, че ще поиска да ги види. Но Стоян я стрелна с повече от вражда:

— Навярно покрай къщата сте закъсали за пари, а? Вярно, аз на времето току-така заработих земята ви…

И продължи рязко:

— Ако е за изполица, не кандисвам. Виж, да я платя, по̀ може. Ама трябва да знаеш, че земята в Конаре не върви, както по-рано, кой ще купува днес земя! Много стана земята, малко — ръцете. Всеки бяга в града, търси на хляба мекото.

Говореше, втренчен напреде си, сякаш не беше срещнал след толкова години раздяла родна сестра, ами се пазареше с чорбаджия.

— Аз не за земята и не за пари дойдох, бате — рече меко, както някога, Стамена. — Щеше ми се просто да те видя… Зер, ти и аз останахме от рода ни.

— Било, каквото било! — отряза я. — Всеки си улови пътя, аз пък останах. Ако моята беше лесна, да са останали и другите, нели?

— Не! — без да ще, кораво отговори Стамена. — Не е по-лесно да се махнеш и да си търсиш пътя. Едно е да градиш върху готов темел, пък друго — да започнеш из начало, с голи ръце.

— За вас как да е. Ами Първан, ами Добри? Стовари ти Първан децата си, Добри ме заряза сам да се оправям със земята на цяла рода.

— И такива като тях трябват. Не са ми натежали Първановите деца. Една човещина ни остана, и нея ли ще захвърлим?

— Твоя работа. Всеки нека знае себе си.

Тъй завърши разговорът между брат и сестра, дето не бяха се срещали с години; тъй на Стамена премина ищахът да ходи на гости в Конаре.

Щом узна, че във Филибе иде войска, Стамена първо помисли за дюкяна, за портите си и веднага след туй — за Конаре. Из града напоследък много се говореше за чудноватите подвизи на Кара Мустафа, а Конаре бе в негова земя.

„Пак ли? Не ще ли мирясат най-после! Какъв дявол докара на главите ни тоя Кара Мустафа! Дали да пратя хабер на нашите по-скоро да прибягат у нас? Още нощес, а?

Ами! — разубеди се сама. — Как ще остави пред жътва земята си Стоян. Дума да няма!“

Наистина ли Стамена повярва, че усилието ѝ да помогне на брата си ще бъде напусто, или не ѝ се щеше цяла сюрия селски деца (господ наспори внуци на Стояна) да напълни къщата ѝ, двора и градината с пясъчните пътечки и подрязания чемшир — дали Стамена не се боеше за своето спокойно охолство?

Може. Животец. Макар Стамена да бе говорила пред Стояна, че им е останала едната човещиния, то беше право, ама донякъде.

— Е? — обърна се тя към Маринча, който твърде се забави, след като протракаха кепенците. — Къде се запиля?

— Из града мръднах. Чух, биха даула. Щеше ми се да науча защо.

— Добре, че си се сетил.

— Разбрах аз. Ферман четоха. Прочете го началникът на бостанджиите.

— И какво?

— Знам ли? Не е било такова.

— Ама ще говориш ли ти?

— Да бе! Ще стрелят по всеки.

— Е, как?

— Ще стрелят по всеки филибелия, който премине Марица. Виж сега: около града ще има стража. Стража ще има и около всяко от тия села, дето уж ги варди Кара Мустафа. Бостанджиите не ще пропускат никого из къра, за да не носел храна на Оброчището. И все така ще бъде, докато не се предаде Мустафата.

— Акъл нямат! Че след ден-два започва жътва, как не ще пускат?

— Няма да пускат. Нали от тази жътва ще се изхрани дружината на Кара Мустафа.

— Какъв Мустафа ги е патил! Дечурлигата си ще хранят хората, че тогаз разни хаирсъзи. Как тъй да иде нахалост жътвата от половина Маришко? Ти пак не си доразбрал, Марине.

— С ушите си го чух, ей честен кръст! Още на мегдана хората се развикаха. Не е било такова, казвам ти.

— Не е било…

Жената май чак сега съзна думите му. „Господи, и това ли трябва да понесем! — събуди се у Стамена селянката. — Докога ще се гаврят с труда ни, господи, докога ще морят отглади децата ни! И какво говореше Стоян преди години? Че Първан ми бил стоварил челядта си, че потърсил лекото… Не само Първан — хиляди да бяха като бате ми!

Братко Първане, колко е хубаво да зная, че сме от една майка, че и аз ти развързах ръцете, за да бъдеш там, дето си!…“

III

Туй лято не приличаше на никое запомнено. Дълго Филибешко не ще забрави осемстотин и седмата година. Макар по жътва, кърът пустееше; нямаше жив човек из полето. Всички мъже седяха от сутрин до мръкване в кръчмата, а жените — дявол знае какво правеха пък жените. Може би съвсем нищо, защото по цял ден ще ги видиш из улиците. Те подпираха мълчаливо плетищата или чешмите, сърдити като че на света, глухи дори за рева на децата си, дето се влачеха ненахранени и неизпрани из прахоляка.

Същото мълчание (така мълчат хората не загдето няма какво да кажат, а понеже всички думи са слаби да изразят мислите им) тежеше и в кръчмата. Ако би съгледал рано заран двайсетината мъже, навървени пред вратата ѝ да чакат кръчмаря, можеше рече, че не търпят да са съберат и споделят нещо си. А мъжете, стояли във върволица, влизаха в кръчмата, разместваха пейки и сядаха, и седяха часове, без да проговорят.

Неузнаваемо бе Конаре през тия две седмици, откак бе прочетен султановият ферман и около селото се настаниха на денонощна стража петдесетина бостанджии. Уж всичко — небе, планина и поле — не беше се променило, а все пак издаваше напрегната тревога. По-малко страшно бе в Конаре дори през голямата суша или по чумавото. Тогава бедата идеше от себе си, изпращаше я самото естество, та тя се връзваше с всичко: всичко бе загубило своите здрави цветове и звуци — страдаха по равно земя и хора, линееха и проклинаха в един глас, в съзвучие.

Сега бедата идеше насила, предизвикана и заповядана, за да наруши прастарата връзка между земя и човек, да ги противопостави и се наслади от страданията им.

Отначало — когато селският телялин изчете пред конарци фермана — никой не повярва на ушите си: каква ще е печалбата на Мустафа хан, ако измори от глад Филибешко, най-богатия си край? Ала щом се чу, че тук и там войската вече стреляла по всекиго, мярнат из къра, селяните се стъписаха.

Никой не спа през онази първа нощ на обсадата (само обсада можеше да бъде наречен новият живот на Конаре). Тия мъже, жени или старци открай време си знаеха, че султанът и раята са врагове — с такова познание иде на света и последният роб. Всякакви лица бе взимала враждата им, като почнеш от данъка и ангарията, та свършиш до бесилките. А с насилието бяха се изработили и стотици лесни или трудни начини на борба — като започнеш от бягане из гори пред побирчиите, та свършиш с хайдутските боища. Днес излизаше, че не всички лица на тази вражда са познати — тя бе получила едно ново, неизвестно.

Конарци употребиха цялата първа нощ на обсадата, за да мислят. Извън село (та зидове и дървета да не крият къра) обикаляха султановите бостанджии с пушки под мишница, уж нехайни, а зорки. Зорки те бяха не поради много ревност; бостанджиите просто озверяха от първия си миг във Филибешко. Влудяваше ги жегата на открито; тъпото мълчание на раята; това, че трябваше да получават всеки залък или глътка вода с побой. Може би донякъде ги влудяваше и безсмислието на задачата им — никой от тях нямаше да спечели, ако измори отглади конарци или кричимци. Друго е палежът, грабежът, да кажем — той се заплаща.

След като не спаха цяла нощ, на заранта конарци се събраха край дуварите и в кръчмата. Не че бяха измислили нещо, ами им се щеше да са наедно в своята странна беда.

Те все още не я схващаха в пълната ѝ тежест — малко ли щуротии е измислял Диванът, а колко от тях е довел докрай! Ще поклечат ден-два бостанджиите; ще разберат, че работата е съвсем шантава, и ще се ометат. Ама не бѝ.

Мина седмица. Всеки неин ден падаше върху плещите на конарци. Знаеха, че житото прегаря; като да чуваха в напрегнатата мъртва тишина над село безброй дребни, чести удари, сякаш от едър дъжд: капеха презрелите зърна. Отиваше залудо труд и мъка, идеше насила глад, отлагаше се непразнуван големият празник — щеше да мине без жътва тази година.

Година без жътва. Чий ум проумява такова?

От векове селянията из Българско не помнеше мир и ред, но през всичките тия векове — докато българинът бе заравял изклани родители и деца, докато бе се крил из землянки и бягал пред еничари — не запомни година без жътва. Другото идеше и си отиваше: беди, страх, дори родители или деца — колкото и да те боли, че си отиват. Само земята си беше все тая, вечна. Най-ценното, което си поел от поколенията и трябва да предадеш нататък.

Хората бяха я работили през всичките тия векове, макар да знаеха, че от упоритата привързаност на роба към земята добруват и се множат господарите. Понякога мъжете бяха излизали на оран въоръжени; понякога жените бяха жънали, слепи от сълзи, защото се случваше по жътва да бъде погребан близък човек, а всички годни ръце трябваха на къра.

Понякога някой не беше се завръщал от нивата си. Ако след такъв ден неговите не го намереха, знаеха си, че вече не ще го видят — потънал е из робските пазари. Но се случваше и да намерят своя баща, мъж или брат омазан в спечена кръв, хвърлен по очи върху браздата.

В такива вечери селото до късно чакаше да донесат загиналия. Всичко живо излизаше на улицата — плътни върволици тъмнееха покрай дуварите открай село, та до църквата.

По някое време откъм полето се задаваше каруца или просто четирима с тарга. Мъртвият преминаваше за сетен път по улицата, из която някога бе тичал по ризка, по-късно — играл на ашици и още по-късно — подпирал плетищата на приказка с комшийските щерки. Сега той я изминаваше с краката напред, а на месечина кръвта върху ризата му изглеждаше черна. Подир умрялото пристъпваха жена и деца, хлипаха тихичко, а мъжете не издаваха глас — винаги бе чудно тихо такова завръщане.

А тихо беше, понеже не е прието да се нарежда над паднал в бой. През тия столетия безбройните обирачи, сеячи и жетвари из българската земя бяха излизали на бой всяка утрин; всяка прибрана кола снопи бе малка, но трудна победа — още една зима отстоял срещу безброй опасности хляб.

Нямат чет жертвите, дадени в тия боеве, не ги ловят числата. Но българите не се отказаха от борбата за своя хляб. Така, през вековете, през които не личеше, че българинът съществува, той не само живееше, но се и бореше — отстоя своето право над земята. С това, че не я остави ни година неорана, незасята и неожъната.

А туй лято нямаше да има жътва.

В кръчмата беше горещо като в пещ, въпреки че денят преваляше. А мъжете пиеха ракия — виното им се струваше твърде водно за парещата им болка. Кръчмарят шареше очи, сменяше всяко празно бардуче с пълно; мъжете пиеха едно след друго, не ги брояха, не ги и плащаха, нали бе дошъл краят на света.

Съвсем настрани седеше Стоян. Нямаше към кого да се присламчи, беше нов тука. През петдесетте години, откак тъпчеше земята, я двайсетина пъти бе влизал в кръчма, я не. Чужда беше такава слободия на Стоян — нему денят никога не стигаше да свърши още нещо.

И след като конарци научиха султановата воля, Стоян не скръсти ръце. Жътвата се отлагаше с ден или три — рече си, — таман да доизкусуря това-онова из двора. Подбра внуците да чистят хамбара; накара Станчо да му скове нова врата, че старата била прогнила; снахата — да прекърпи чувалите.

Но за цялата тая работа трябваха два дни. На третия Стоян не си намери място: вървеше като хала из къщи, попържаше децата, нахока снаха си и какво не. Сякаш виновен, Станчо гледаше да не му се мярка на очите; разбираше цялата мъка на баща си.

— Ти да беше поизлязъл — обади се привечер. — Дано чуеш нещо.

— Ще изляза аз! Ще изляза, та няма да се върна! — нахвърли му се Стоян, потъмнял, та чер. — Утре се вдигам на жътва, ако ще да пукна!

— Иди, иди при другите! — осмели се Станчо.

Бащата още вървя из двора и одаите, докато накрай пощури всички и дотегна на себе си. После, без да продума, тръшна портата. Махна се.

— Къде ли отиде? — плахо продума жената на Станчо.

— Господ го знае! — кресна сега пък той. — Не е човек като човек, да ти проговори, да се разберете.

— Мълчи, децата слушат! — рече жената и си влезе.

„Развикали са се — помисли си тя, — крещят до прегракване. Мъжка му работа, мъжът винаги ще намери от кого да си извади яда… Аз кому да се изплача, аз! Нали моите деца ще мрат гладни зимъска…“

Така влезе и Стоян в кръчмата. Застана на вратата, още нерешен докрай — какво го е понесло в кръчма! Ами къде да върви, а? Прекрачи, седна в кьошето. Не го погледнаха — с никого си нямаше вземане-даване Стоян, едно добрутро ще ти каже, и това е. Пък и никому не бе до приказка. Мъжете бяха излезли отзаран из къщи не по-весело от Стояна, не повече от него знаеха как ще се приберат и какво ще бъде по-нататък.

Гледаше ги — пиеха. Заръча и той. Чуваше — мълчеха. Мълчеше и той. Когато видя, че си тръгват (беше късно вечерта), навдигна се и Стоян. Тъй завърши първият му ден в кръчмата. Оттогава осъмваше пред вратите ѝ заедно с мълчаливата купчина мъже; прибираше се по някое време да хапне; идеше пак и стоеше до нощите. Барем да не гледа изметения харман и стегнатата кола с високите ритли, да не вижда рояка дечурлига, дето играеха и си нямаха хабер какво ги чака дозиме.

Две седмици.

Никой — когато чуха фермана — не беше повярвал, че султанът ще изпълни заканата си. „То и сега не се знае…“ — опитваше се някой да даде сърце на останалите. Ама какво имаше да се знае! Дори след седмица само да се пръждосат бостанджиите, с житото е свършено, ще окапе. Поръсена със златист плод, ще жълтее земята, сякаш грамаден тъжен харман. И никой не ще събере тия зърна пръснати между стръковете, заврени из земните пукнатини… Само лалугери и птици ще бъдат сити тая година; гадините ще благославят Мустафа хан за мъдрата му заповед.

— Мамицата им, ей! Верицата им мръсна! — обаждаше се от време на време по някой. Тъй, както си пиеше, между две глътки. Това бе най-меката дума, която конарци отправяха към султана и бостанджиите му; другите, дето изричаха, не са за споменаване.

И пак мълчание, протракване на бардук о дъската, няколко стъпки на чирака насам-нататък и пак отново:

— Брей, верицата им поганска! Тяхната мама!

Казваха го с най-различни гласове — от свирепи до примирено-тъжни. Само българин, а може би и сърбин успява да придаде тъй много оттенъци на една къса псувня. Само българи, а може би и сърби знаят каква утеха е псувнята.

Ако и Стоян би умеял да отвори уста, едва ли би стигнал дотам. Но той не само не умееше — ядосваха го още повече звучните попържни в кръчмата. „Голи думи! За такова ни бива, на това сме кадърни ние — да търпим и псуваме. Как не разумяват бе, уж стари мъже, че нещо трябва да направим, че така не може…“ И хвърляше зли погледи към конарци.

Изглеждаше, че през някой от тия тежки дни той ще скочи и вземе да троши наред; че ще избухне в бяс — порой от ругатни и удари. Очакваха го, та навремени поглеждаха скритом към жетваря-единак, за да разберат докъде е накипяла мъката му.

Нищо не разбраха те. Не разбираше сам себе си и Стоян, иначе би доловил, че мислите му поемат опасни пътеки; че злобата го души все по-непримиримо, гневът на червени тласъци го заслепява, а той вече не върви, ами тича из пътя, който отвежда никъде.

Можеш ли да искаш от такъв един, обсебен, пиян и заслепен, смислено действие? Вярваш ли, че такъв един ще сподели и потърси помощ, преди да се втурне, за да се разправи със себе си?

Бяха го видели вечерта как излиза из кръчмата изпълнен с неопределена закана. Без да щат, се отдръпнаха пред него — стори им се, че тяхната мъка е добила човешко лице и преминава пред очите им, безпомощна, но решена. Изпроводиха го с поглед до ъгъла. Ако беше друг, не Стоян, навярно биха го и заговорили. Но той бе Стоян — човекът, който смята, че неговата работа си е негова работа.

Тази вечер мъжете се прибраха разтревожени — уж нищо ново не беше станало, а очакването надвисна над Конаре по-тягостно отпреди.

Къщата стихна съвсем — никакъв шум. Син и снаха, дечурлига спяха дълбоко. „Спят! — рече си Стоян. — Могат да спят, докато се рони житото!…“

Още не бе домислил какво ще прави, но вече тръгна: изхлузи се из постелята, занавива около кръста дългия пояс; по-стегнато, по-ниско — така се запасва човек, когато ще жъне.

Притисна с все тяло вратата, за да не изскърца. През средната одая с оджака премина на пръсти, бос. Познаваше дотолкова дължините и ширините в бащиния си дом, че вървеше сякаш дене — без да докосне ръб.

Бащиният му дом… Преди петнайсет години Синаповите го изгориха до дъно, а Стоян и син му го издигнаха, какъвто е бил, тъй, както в него бяха се раждали и умирали много хора от едно коляно.

Тръсна глава, уж да я избистри, и се запромъква покрай дувара. Там, в сайванта под плевнята, бе приготвил всичко още преди две недели. Намери го опипом: паламарката, сърпа. Усещаше между дланите си сухите им, огладени от годините дръжки. Тъй дълго бе просмуквала и съхнала човешка пот по тях, че бе превърнала дървото сякаш в камък.

Излезе из плевнята и се ослуша. Тихо. Конаре спеше. Дали не спят и султановите бостанджии? Нали и те са хора, защо не се отпуснат за една къса лятна нощ, защо не ослепеят за няколко часа? Толкова стига — до изгрев.

Ама какво до изгрев? Нима Стоян смяташе, че за тия часове ще ожъне нивите си — своите много ниви, на които всяка година жънеха по пет и десет души? И що от това, ако успееше да навърже дори сто снопа за тази къса нощ? Как ще ги откара до плевнята си, как ще овършее? И какво променяха сто снопа в зимата на цяла челяд? Не готвеше ли Стоян безсмислена жертва, ничий курбан?

Не ничий. До Стоян бе дошла през поколения роби, воювали за всеки чувал зърно, повеля без обяснение: не бива да отстъпиш крина жито! Откъде-накъде — след като поколения бяха воювали и давали жертви, без да питат — точно Стоян трябваше да разсъждава? Знае ли войникът защо го водят на заколение?

Пристъпваше по улиците, все в сянката на дувари и плетища, превърнат в слух и зрение. До края на Конаре оставаха три-четири къщи. Веднъж да ги подмине! Той беше добре премерил: тук къщята завършваха с бахча, а тя — с храсталаци. Храстите вървяха от две страни на пътя към нивите, сливаха се със зашумените синори.

Ако работеше с ум, Стоян едва ли би се промъкнал — нощта беше светла, прозрачна. Но той напредваше без мисъл, отгатваше врага по някакъв дъх на тъмнината. Не разбра как се е изнизал из село — само помнеше, че навремени бе пълзял, притиснат о земята, и бе попивал топлината и — грееше като подница; навремени беше застивал, свит в тънката сянка на някой храст, и пресмятал как ще юрне при първия вик на стражата и ще тича, докато може, защото така е по-трудно да те улучат.

Почти не повярва на очите си, когато съгледа през рамо къщята вече далеко. Те проблясваха бяло-зелено в зелената светлина, заспали, мъртви. Мигар бе извървял, изпълзял целия този път?

Сега пълзеше из гъсталака по синорите — ту нагоре, ту напреки на хълма и пак нагоре, и пак напреки, — за да стигне своята нива.

Вече застана на ръба ѝ. Наведе се, плъзна длан по пръстта, напипа някое-друго зърно. Не, не беше окапало много житото; не успяха да затрият берекета на Стоян, той щеше да си го прибере.

Без страх напусна спасителната сянка на синора, гмурна се до пояс в житата. Без страх хвърли салтамарка и ризата му светна отдалеко. По дяволите стотината султанови копои, по дяволите фермани и забрани! — Жътварят започваше боя за своята земя.

Нахлузи паламарката на лява ръка, притисна под мишницата ѝ сърпа, за да освободи за малко дясната. Прекръсти се — тържествено, така се кръсти войник пред единобой.

— Да помага бог!

Каза го с глас. Друг би трябвало да му го каже, да благослови началото на жътвата, но жътварят беше сам — едничка жива душа посред нощното поле.

Бе се молил за няколко часа жътва — сега му се чинеше, че са изтекли дни, а продължаваше да се моли за още. Нека още час закъснее слънцето, нека продължи още благословената тъма! Защо, господи, си направил юнската нощ тъй кратка, как не предвидя, че робът ще потърси закрилата ѝ?

Паламарката гребеше ръкойки класове, подаваше ги на сърпа. Той със съсък ги прерязваше, две ръце сваляха класовете в права редица, нозете отмерваха нова крачка на чакъма. Две движения и трето, две и трето… Прастари, точно размерени движения, в които няма нищо излишно.

… Ръкойка след ръкойка. Низ снопи отбелязват Стояновия път по стърнището, а Стоян жъне и жъне. Наведен над чакъма, той не вижда как на изток небето избелява, как угасват звездите. Не в тъмница — в сива дрезгавина белее ризата му; само слепец не би забелязал, че из къра има жътвар. А само един сляп от усилие жътвар не забелязва как из крайселския гъсталак запъплят нагоре по пътя две сини петна. Сиво-синьо с червена ивица.

Бостанджиите! Двама убийци дебнат своята избрана жертва, две дула скоро я улавят в прицела си. Като немигащи очи те за малко се взират в широкия, беззащитен гръб на жътваря, търсят по-сигурно място. Те не бързат — знаят, че човекът на нивата е дълбоко захласнат в своя обред и не ще вдигне очи, и не ще се махне, докато не го завърши.

Ръкойка след ръкойка падат в ред; пръстите са зарасли о паламарката, сърпът се е превърнал в остро продължение на човешката ръка. Ето, не успяха — султан и Диван, и везири, и бостанджии, — не успяха да противопоставят човека на земята, да се насладят докрай на раздялата им. Те пак са едно: земята в своята плодовита всеотдайност и човекът — готов да защити плода ѝ с живота си. Не първият бой в тая вековна борба е неговата налудничава нощна жътва и навярно не последният. Хиляди войници на българската земя не са се завърнали от нивята; не ще се завърне и този.

Бостанджиите не позволиха никому да го прибере. Вкъщи ужасено хлипаше снахата, дечурлигата се щураха наоколо ѝ като попарени. Станчо вършееше не на себе си из двора, отиваше до кръчмата, връщаше се и отиваше отново. Има ли по-страшно от туй да знаеш, че баща ти лежи непогребан под знойното небе на Тракия?

Понякога, излязъл накрай село, синът виждаше ято птици. Те кръжеха спокойно над хълма, спускаха се и дълго не се издигаха пак. Конарските ниви хранеха птиците божи.

Не тях гледаше синът с незаровения баща. Друго го приковаваше накрай село, откъдето се вижда целият кър: гледаше как ятата изхвръкват из житото с писък и пърхане, как се пръскат безредно. Усещаха орел.

Първо един, после три и повече се виеха над хълма със Стояновата нива, прицелваха се и се спускаха като камък. Несвестен, синът чувствуваше болката от яките им клюнове, от ноктите им в мишниците на баща си.

На хвърлей място от село орлите довършваха Стояна, последния син на Стано Мухтар в Конаре. А в къщата, издигната из пепелището такава, каквато е била, се щураха с подплашени очи вече Становите правнуци. Стоян бе удържал думата си (на хора като него можеш вярва): не се затри Становата рода.

Кара Мустафа се предаде преди есента. Преди гроздобер султановите бостанджии опразниха селата, строиха се във Филибе и потеглиха за Станбул. От две страни на пътя им се люлееха сивожълти жита с празен клас. Невиждан глад, насила глад чакаше Филибешко.

Това бе победата на Мустафа хан над размирието.

IV

Трета година живееше Замбин на руска трапеза, надяваше се на руска помощ. Но чак тази, своята последна година в Петербург, взе да разбира, че наистина (както бяха му казали при първа среща руските управници) избавлението на народа му не е близко.

Между Русия и България все още лежеше недоосвободена Влахия, Молдова; все още не бе сигурно дали в пазарлъка между европейските владетели Европа ще позволи на царя да задържи под покровителство дунавските княжества; още бе упорито оспорвана свободата на сърбите — трета година не стихваха боевете в Белградско, Кладовско и Шумадия. Можеше ли Русия, въвлечена в тъй много битки, настръхнала пред заплахата на Наполеон, да се натовари и с борба за българското освобождение?

Иван Замбин три години бе отказвал да го разбере, докато един ден му стана до болка ясно, че цялото негово измислено пратеничество, настойчивите му ходатайства пред цар, князе и генерали са безпочвени, смешно ранни. Това бе Иван Замбин от Враца — подранила птица. И както се случва с птиците, взели измамния топъл вятър за пролет и долетели на север, преди да си е отишла зимата, както се случва да ги скове мраз и паднат вкочанени под дърветата, така Иван Замбин бе вледенен от мраза на твърде ранното време.

Напразна беше жертвата му, напразни — страданията: една птица не прави пролет.

А дали съвсем напразно? Та малко ли хора в Петербург (от офицери и сановници до състуденти на Иля Василич) узнаха за първи път от Замбин, че на юг от Дунава живеят българите. Малко ли хора научиха от Замбина, че неговият народ също изгаря от жажда за свобода, готов е да се бие за нея в редовете на руската войска при войните между Портата и царя.

Вярно е — една птица не прави пролет. Но винаги преди пролетта на север идат такива подранили, нетърпеливи птици; по тях хората разбират, че истинската пролет не е далеко. Ще рече — не остава съвсем без полза безполезната смърт на една подранила птица.

Иван Замбин разсъждаваше тъжно върху това в стаичката си — ранна птица, която очаква своя край. Защото вкочанените ѝ криле едва ли щяха да я отнесат обратно.

Болестта не беше от вчера; започна още във Влашко, след като Замбин престоя цяла нощ в Дунава — за да натовари на каиците всички бежанци. Беше го тресло седмица; гореше в огън, а нямаше къде да легне и отболедува. Тогаз с Атанас тичаха насам-нататък, дано уредят бежанците за през зимата. Иван едва се държеше на нозе, та вечер другарят му го слушаше със страх как хрипти и стене, свит на пода в някой хан. Един букурещки лечител (Атанас го докара, без да пита приятеля си) отсече: „Пламнали са дробовете му. Трябва му много топло.“ Но Замбин не поиска да чуе, цял ден се суетеше около преселниците и само от време на време спираше, за да успокои ударите на сърцето в ушите си. То блъскаше глухо, задъхано, силеше се да надвие треската.

„Не мога да умра сега я — увещаваше себе си Иван, — когато пътят ми вече е открит, когато всички чакат моята помощ, плодовете от пратеничеството ми.“

И наистина за Русия Замбин потегли уж здрав. При все че усещаше небивала слабост, а гърдите му като да отесняха след болестта, беше я надмогнал.

После дойде кашлицата и взе да не му дава мира тъкмо когато Атанас се гласеше за обратния път; тя продължаваше и до днес. Лечители му казваха, че трябва да се махне, северът бил смърт за охтичавите.

Охтичав!… Първия път, когато чу тази дума, изстина: нима е пипнал охтика!

Че как не. Една нощ във водата и две руски зими споменаваше той нехайно пред лечителите, а защо подминаваше трите години глад, своите доброволни страдания, насилното си затворничество в спарена стаичка, стотиците дни без въздух и покой, стотиците нощи без сън?

Бе се надявал, че безрадостната му съдба на чужбина ще докаже пред русите жертвоготовността на отвъддунавските славяни. Но неговото страдание не бе подправено — истинско страдание беше то. А три години страдалчески живот бяха подровили здравето на пратеника, превърнаха го в състарен, изпит, охтичав.

Седеше той дълго, загледан през немитото прозорче; опитваше да се радва — тъй дълбоко бе мечтал за днешния ден: днес ще застане пред генерал Горича с пълномощие от българите, вече законно и редно ще заговори от тяхно име.

Но радостта не идеше. Прекалено жадно беше си я представял, та я изживя отнапред в мечтите си. Дори снощи, когато му донесоха дебелото писмо, запечатано на десет места с червен восък (бе пътувало само пет месеца от Влашко до Петербург), не посмя да се обади на Иля. Знаеше, че съседът веднага ще потърси върху лицето му радостта, с която следва да завърши едно тригодишно очакване. Знаеше също, че Иля не ще я открие и така ще разбере колко зле е неговият приятел.

Сега трябваше да излезе. Почувствува почти страх — от два месеца не бе подал глава. Повече лежеше, тъй поне му се струваше, че задържа за по-дълго живота в болните си гърди. С напрежение, което го изнури отнапред, Иван надяна сюртука си — оръфани ръкави, избелял гръб, протрити по основата поли. Не бе му дало сърце да си купи нов с парите, събирани от букурещката българска община.

Както и да е, стъкми се. Сложи в джоба дебелото писмо, а в другия — кръста; кръста, който бе съпровождал из труден път всички Замбиновци.

Потрябва му повече от час, за да се завлече някак до дома на генерал Горич. Стигна, а не посмя да позвъни. Ще се разтичат слугите, ще се разбута целият голям, многолюден дом. Не искаше. Прекалено дълго бе използувал доверието на генерала. Сега, когато идеше като оглашен пратеник, щеше му се да пристъпи с истинско достойнство, без да се натрапва.

Хубаво, че още беше почти хладно — не премръзна, както много пъти пред вратата на Горич. Рееше поглед към водите и ниското небе — с месеци не бе гледал нищо, освен насрещната стена и дворчето. Крачейки, прекара през ум новините, които бе му съобщил преди два месеца генералът: смъртта на Пазвантоглу и клането на видинските архиереи ден преди това, метежа в Стамбул и низвержението на Селим хан, българските доброволци и огромния труд на общината в Букурещ по изхранването и въоръжението им. Град от новини! Кой би ги предвидял миналата година! И нямаше ли малък дял в тия събития Иван Замбин, комуто междувременно не остана един приличен сюртук?

Остро скриптене, тропот… Ще рече, Горич си е бил дома, не се прибираше, а излизаше из къщи. А защо върху покрива на колата му се поклащаше камара денкове и кошници?

„Заминава!“ — примря Замбин; само това бе изключил, то би объркало всичките му постъпки.

— Ваше сиятелство! — изстъпи той пред портата.

Коларят спря. Вратичката на каретата се открехна и през нея лъсна широкото, червено лице със сиви вежди, по-сърдито отвсякога.

— Една дума, ваше сиятелство! — Нозете на Иван се огъваха от слабост и вълнение.

— Заминавам! — рязко го прекъсна генералът.

И забелязал отчаяния поглед на българина, махна му:

— Качете се при нас!

Замбин седна в своя отрит сюртук между дъщерите на генерала; чувствуваше изпитливите им очи, хлада на тяхната господарска любезност.

— За колко заминавате, ваше сиятелство?

— Бог знае! — Генералът беше ядосан до немай-къде. — Отиваме на село. Не съм за тия прекалено тънки дела, за прекалено тънката дипломация на негово величество.

— Нима завинаги… — разкри с две думи отчаянието си Замбин.

— Бог знае, казах ви. Ще трябва да се свържете с княз Куракин. Той поднася на царя всички книжа по войната във Влахия.

— А войната? Нищо ново ли няма за нашите… за вашите войски?

— Войната! — избухна „екатерининският“. — Има примирие, днес ми съобщиха. Безсрочно примирие с Портата. За времето, което загубихме да гадаем дали Бонапарт не насъсква срещу нас султана, та да ни удари неподготвени, за същото време можехме да стигнем Константинопол! Портата е разсипана, не успява да събере войските си; Румелия и Сърбия кипят; към Влашко се стичат хиляди доброволци — защо не използувахме обстоятелствата, питам?

— Защото тъкмо това би искал Бонапарт: да отпратим войските си оттатък Дунав и да оголим цялата своя граница.

Беше прекъснала гневния поток думи на мъжа си генералшата Горич, суха, побеляла, със стиснати устни и щедро подправено лице госпожа.

Генералът я стрелна сърдито; жена му, види се, повтаряше онова, което се стараеха да му втълпят разни царски адютанти. А Горич бе израснал в друго време — когато покойната царица работеше със замах, не се оставяше да я отвръщат от целта ѝ опасности и подозрения.

— Бонапарт! — изръмжа в отговор той, сякаш би смачкал под нокътя си това нищожество.

Погледна Замбина вече без гняв, почти виновно:

— Малко можах да сторя за вас, Иван Афанасиевич, малко. Е, какво? Негодни излязохме ние за високата политика… Бонапарт и Селим, Тилзит, разни пълномощия — колко много неща се събраха, за да попречат на една съвсем ясна, проста и необходима работа: да изгоним турците, откъдето са дошли.

А то ще стане — заговори той увлечено, — вярвайте ми, приятелю! Всичко го подсказва: все по-честите бунтове на турските роби, растящата слабост на Портата, метежите на самите турци срещу техния султан, укрепването на Русия — всичко! Но кога? Това е, Иван Афанасиевич: кога? За историята няколко десетилетия са миг, а за нас — цял един живот. Както и да е, вие ще го доживеете, млад сте още.

И като забеляла болка в погледа на българина (нали Иван хубаво знаеше, че годините, които има да живее старецът насреща му, са повече от неговите собствени), Горич внезапно протегна ръка, взе Замбиновата.

— Сбогом, приятелю! Не губете вяра! Най-лошото е зад гърба ви; българите излязоха пред света. Със свои книги, със своя община, свои войници. И да си вървите, пратеникът, който дойде след вас, не ще обяснява вече кой народ живее отвъд Дунава и какво иска; свърши безвестният живот на българите.

Иван застана отвън, край каретата. Боеше се, че ще заплаче — колко слаб е вече, от нищо губи глас, изменят му ръцете, треперят.

— Сбогом, ваше сиятелство. Дано народът ми не ви забрави!

Каретата беше свърнала зад ъгъла, а Замбин продължаваше да стои пред генералския дом. Кой знае защо, след раздялата с Горича не само не почувствува тъга, ами, обратно — увереност, че едва десетилетия делят народа му от свободата.

Грижливо сгъна пълномощията си, прибра ги. „Дали вече да не се махам оттук и аз? — рече си ненадейно. — Какво остана повече да върша? Там, във Влахия и Подунавето, из Балкана, там ще се реши всичко…“

Да се върне! — Лесно беше да го пожелае. Между Петербург и България имаше не само хиляди версти и два месеца път — имаше и война, още незавършена, с неясен изход. Хиляди версти, два месеца и двеста рубли, които не би намерил. Молба до българския комитет в Букурещ? Как не! Сега, когато всяка българска пара е нужна за храна и оръжие на доброволците. За какво ще тежи и той на тия пари?

За какво наистина? Беше ли сигурен, че ще дочака пролетта (зиме не би посмял да пътува)? Може би много по-скоро щеше да завърши пратеничеството на Иван Замбин — подранила на север южна птица.

V

Отново тътен от хиляди копита, отново облаци прах над пътищата на Румелия. Отново поход. Ама нали кърджалийството изживя дните си — дори последният свободен разбойник миряса! Вече четвърта година Кара Фейзи управляваше родния си край, доказваше на брезничани колко късогледи са били, кога отритнаха едно сополиво потурначе от своя град и така го принудиха — наместо табак, обущар или кафеджия — да стане Кара Фейзи. През хиляда осемстотин и осмото лято плътно, синор о синор покриваха Румелия аянски владения. „Да няма каза без аян!“ — с този неписан закон завърши размирието; узакони властта на довчерашните разбойници. Кой тогава вървеше в десетохиляден поход към Стамбул, кой пречеше раните върху земята на Румелия да зараснат?

Русчушкият аян, Мустафа Байрактар, отиваше срещу Стамбул.

Май през трийсетте години, докато размирието показваше на какво е способно, бе липсвало само това: един аянски поход. Та размирието, види се, не искаше да улегне, преди да покаже и него.

Ще рече, на довчерашните главатари, а днес законни управници на Румелия, Румелия бе станала тясна. Уверени в мощта си, аяните желаеха да я наложат и на Стамбул. Нека най-сетне се разбере кой управлява държавата!

А защо точно Мустафа Байрактар яздеше начело на големия поход?

Дълга е тя за разправяне и не съвсем ясна.

Могъществото на Байрактар бе донякъде наследено; през петнайсетте години вражда между Пазвантоглу и Портата Русчук спечели — единствено вярно на султана аянство в Подунавето. Селим хан обсипа с милости Русчушко, стараеше се всякак пред тамошната рая, за да не бият толкова на очи Пазвантоглувите милости към видинлии. Всичко туй Мустафа Байрактар наследи наготово от Тръстениклията. Но истинската важност на Русчук започна от войната с Русия, защото за Влашко се минава през Подунавето, а от цялото Подунаве Портата разчиташе само на Русчук. Затуй Мустафа Байрактар бе оглашен за сераскер на войските, затуй го и направиха паша. Така той стана безспорен господар на цялото Подунаве, аянът с най-голяма дружина в Румелия.

Дотук работата е ясна. Неясното започва с целта, която постави Байрактар на своите войници, макар никой от тях — дори бюлюкбашиите им — да не я знаеше.

Дълбоко в себе си, споделено само с най-близки приятели, Байрактарят реши да върне на престола Селим хан III. Историята не обяснява тази внезапна привързаност към един паднал султан, понеже Байрактар не бе съчувствувал на същия султан преди неговото падение. Наред с другите румелийски аяни, и русчушкият бе наричал новия ред и новите данъци опасна приумица, бе се старал Селим да не успее в своите начинания, които означаваха край на аянската власт над Румелия.

Историята изтъква разнообразни причини, за да обоснове хитроумния заговор, който движеше към Стамбул десет хиляди мъже. Тя изброява тия причини, после ги отхвърля една по една като невероятни и стига накрай до плахо предположение: може би Байрактар е бил толкова доблестен, че го е отвратило насилието над халифа. Може би безизходицата, в която изпадна Стамбул след свалянето на Селим, е пробудила у Байрактар болка за застрашената му родина, страх пред бъдещето. Може би Байрактар е разбрал, че само Селим — този неповторим, злочест и неразбран турски владетел — би закрепил империята на ръба.

Но и в това свое заключение историята се съмнява. Тя лесно приема низките човешки доводи: жажда за пари, за власт, завист или отмъщение. Но види ли се принудена да признае някому, че е бил движен от човешки подтик, историята губи увереност — твърде лошо мнение има тя за човека. Затуй (загдето не успява да обясни достатъчно разумно, сиреч достатъчно низко причината за похода на Мустафа Байрактар) тя просто заявява, че тази причина е неизвестна. Забулен с тайна, до днес неразгадан заговор — казва тя.

Така Мустафа Байрактар яздеше с неясни за историята подтици към Стамбул. Хубаво, че и за съвременниците му бе неясно кое подгонило Байрактар от Подунавето към Едирне.

Нищо не знаеха и Байрактаровите войници, а и не им трябваше да знаят. Те течеха в гъст строй, весели, загдето ще падне нова патърдия — беше ги налегнала скука след примирието с русите.

В този строй човек можеше да види познати лица. Тук бяха някои Карафейзиеви, да не говорим за Пазвантоглувите. Най-отпред, току зад жребеца на Байрактар, яздеше сам си Гяур Имам — разпопеният поп, който се отметна от Пазвантоглу, щом Пазвантоглу се отметна от съюза си с раята.

През Румелия походът премина без всякакъв зулум.

Байрактар показваше, че към столицата напредва не враг, а приятел. От всички възможности го плашеше само една: някой да не узнае преди време намеренията му — това би накарало Мустафа хан да удуши затворения си братовчед.

Когато до Едирне остана ден път, Байрактар изпрати там вестители: великият везир (който след края на бойните действия не бе в столицата) трябваше да бъде спокоен — Мустафа Байрактар идеше, за да върне на Стамбул неговия първи велможа и да внесе в Топкапу зеленото знаме, което прашасваше в Стария сарай подир примирието.

Великият везир прие вестта с облекчение; нему бе стигнало до гуша и заточението, и двусмислените писма на Мустафа хан, който по неизречени съображения предпочитал войските да не се прибират в столицата, и всекидневните метежи на еничарите в Едирне, и обидното всевластие на Кабакчиоглу. С една дума, великият везир Челеби Мустафа паша (още един Мустафа — това беше някаква година на Мустафовците!) посрещна Байрактар като свой избавител.

Цяла неделя остана в Едирне Байрактаровата войска, а за неделя време порасте пет пъти. Към нея се прилепиха дружините на други румелийски аяни — изпрати няколко хиляди мъже дори Тепеделенлията; заговореше ли се за поход срещу Стамбул, аяните бяха на един ум.

Каквото и да е, макар властта на Селим хан да се запомни с незапомнено размирие, никога Селим хан не я докара дотам: на ден път от Стамбул стоеше цяла Румелия. А след още два дни Байрактар получи вест, че отвъд Пролива стояла пък половина Анадола. Сега вече Стамбул нямаше накъде.

Тия трийсетина аяни, близо сто хиляди войници не знаеха точно какво искат от Стамбул. За тях бе важно да докажат на Стамбул, че вече не той, а те управляват държавата. То не означава, че трийсетината малки султани и сто хиляди войскари имаха една воля, не. Но в едно различните им воли се схождаха: Румелия и Анадола желаеха да живеят сами за себе си, да не им се месят нито султан, нито Диван. Как смятаха да постигнат тази небивала аянска свобода? Ами че те бяха я постигнали, оставаше да я подпечатат. Тъкмо за тази работа се надяваха на Байрактар, най-силния и почитания помежду им.

С една дума, ако преди петнайсет години Селим хан бе свикал в Едирне главатарите на размирието, за да се спазарят, сега дойде ред за пазарлък с аяните. Той едва ли щеше да излезе на Портата толкова евтин, както онзи — размирието през последните петнайсет години подкопа до темела султановата власт, превърна се от пръсната в стройна сила: аянството.

В стана си под Едирне Мустафа Байрактар приемаше непрекъснато нови и нови аяни; нови дружини — към войската си. Сякаш цяла Румелия, навдигаше заякнала в метежа снага, за да отърси от себе си болнавата султанова власт. А великият везир, глава на тази власт, примирено очакваше помощ от Байрактар, надяваше се и нему да подхвърлят кокал при делбата.

Към средата на юли русчушкият аян обяви, че тръгвал за Стамбул с аянските войски и с преполовените от бягство еничари на сераскера. За да върнел зеленото знаме в Топкапу, на мястото му. А през нощта преди похода към Стамбул из стана се измъкна неголяма дружина — стотина сеймени. Байрактар може би изпращаше съгледвачи.

Дружината препускаше стремглаво, май се боеше нещо да не ѝ избяга. Стотина арнаути начело с Хаджи Али ага цепеха равнината, преминаваха реките по бродове, отбягваха пътищата. На кърджалийски налет приличаше техният бяг; арнаутите не се помнеха от радост, че ще възкресят угасналото кърджалийство за някакво късо денонощие.

Тъкмо нощ и ден трая пътят им. Втората ги свари около Румели фанар, чудновато селище.

Селото от петдесетина къщи приличаше на малка крепост с кирпичен дувар. Никаква стража не стоеше при стената — от много време враг не бе стигал дотук: тъпия нос, с който Европа завършва при устието на Босфора.

Бедните, наполовина парясани къщи на селището биха изглеждали необясними върху тази изтвърдяла, препечена земя, ако посред тях не стърчеше кула — фенерът. На плоския ѝ покрив всяка нощ гореше огън; яркочервено петно в мастиления мрак над черните води указваше на корабите входа към Пролива.

Полека около фенера бяха израснали жалки къщички — за стражата. Тук властта отпращаше неугодни или без покровител еничари. Преди седем-осем години Селим хан се вслуша в съвета на покойния Юсуф ага и заточи в Румели фанар оногова, който бунтуваше Стамбул срещу новия ред: Кабакчиоглу.

Миналата пролет ямашкият вожд бе излязъл из Румели фанар, за да се разправи със Селим и новия му ред. Оттогава селището стана свещено място за всеки оджаклия или ямак — бе запален огънят на победилия бунт. Цял месец Кабакчиоглу не се прибра от Стамбул дома си, съдеше и присъждаше, отнемаше и раздаваше санове. Шепата жители на селото не вярваха, че ще видят вече съседа си, той беше най-големият човек в столицата.

Но Кабакчиоглу не забрави какво дължи на своята показна скромност. Той набързо осъди Селимовите съветници, заточи по-дребните велможи от низама, изпоназначи аги, молли и долни сплетници, успели да спечелят благоволението му, и една заран, сподирен от малка свита, се упъти към Румели фанар.

Двадесетината жители на селото недоумяваха — завръщаше се, за да заживее, както преди метежа, самият главатар на метежа. Недоумяваха двете жени и двете тъщи на Кабакчиоглу, навикнали с мисълта, че техният повелител ги е зарязал. Десетината дечурлига на вожда по ризка, босокраки и мърляви, се мотаеха пред конете на свитата — вдигна се шум до бога. А Кабакчиоглу, все в същите дрехи на редови еничар, се обърна просто към свитата си:

— Вие си вървете! Не е нужно никой да ме пази. Стамбул и Империята знаят какво ми дължат.

Вярно, че знаеха. Ако не Стамбул и Империята, то сигурно — поставениците на победителя. Те усещаха, че Кабакчиоглу присъствува невидим при всяка тяхна стъпка и следи с хиляди очи живота на столицата. Всеки миг, в който опасният вожд би решил, че е престъпена волята му, щеше да се озове под Топкапу начело на нов метеж. Затуй се стараеха да задържат неговото благоволение чрез вярност и покорство.

Невинаги успяваха. През тази година Кабакчиоглу десетки пъти беше се явявал незван в Стамбул, бе сменял провинен везир или посичал заловен подпалвач. Макар от бедната си колиба в Румели фанар, Кабакчиоглу продължаваше да бъде висшата власт в столицата.

Чудна и неповторима работа е Османовата държава! Не току-тъй всякакви чужденци, поискат ли да залъжат с нещо своята скука, потеглят към земята на султана; там ще видиш такова, дето не си и сънувал. А през тази година имаше на какво да се чудиш, ако би надникнал зад порутените стени на Румели фанар.

Пред сиромашка къщичка от одая (която се наричаше харемлък) и преддверие — с оджак, котли, стомни, котки и дечурлига вътре — направо на стъпалата седеше вождът. Обикновено по риза и бели гащи — жегата в Румели фанар е нетърпима, понеже върху чакълестата му земя не никне ни дърво. Лицето на Кабакчиоглу биваше винаги едно и също: надменно-строго, непроницаемо.

Прав като ученик пред босите стъпала на вожда стърчеше понякога първият везир от Съвета на султановото стреме, понякога еничарският ага и дори шейх-ул ислямът. Май само султанът не бе стоял пред стълбите на Кабакчиоглувата къща през тая година, но затуй пък твърде често му изпращаше за приветствие или съвет свои приближени. Та поредният велможа се препичаше, нетърпимо, не смееше да мръдне под погледа на строгите очи, пелтечеше молби, извинения, обяснения. А Кабакчиоглу отговаряше едносрично, прекъсваше напътствията си, за да нареди нещо на жените и тъщите, да заръча едно кафе за госта.

И кафето пиеха така. Вождът — седнал по бели гащи на стъпалата; велможата — прав и напечен до несвяст. А всеки път по обратния път към столицата поредният сановник благодареше богу: бе отсрочил уволнението или гибелта си, беше се отървал от опасен съперник или изпросил по-висок сан.

Същите тия велможи за изтеклата година се наядоха до гуша от всевластието на Кабакчиоглу. Унизени, вечно заплашени, те не смееха да допуснат дори помисъл за гибелта му — ако на тълпата бъде отнет вождът, току-виж, спуснала се в метеж, по-страшен и от миналогодишния.

Тъй се разхождаха разни везири до Румели фанар, а Кабакчиоглу — убеден в своето призвание любимец на народа — им хвърляше в лицето скромността и простотата си, своята вяра, че не ще се намери правоверен, който би посегнал на живота му.

Стотината арнаути, водени от Хаджи Али, се изправиха на склона над Румели фанар, когато и последната светлина угасна в прозорчетата му. Само големият, призрачно висок, самотен огън от кулата показваше, че селото не е мъртво. Около огъня обикаляше стража — черни, несигурни сенчици.

— Петима нека се промъкнат тихо, да изведат език! Из първата къща. Внимавайте да не ви видят! — нареди Хаджи Али.

Петима арнаути оставиха конете си и се засвличаха бавно. Склонът беше гол, но нощта — тъмна. А навярно и огънят заслепяваше стражите горе, та не забелязваха как към селото пълзят няколко петна.

Дружината не чака дълго. Ония се изкатериха обратно, като влачеха нещо шесто, овързано на вързоп.

На върха го развързаха — беше ямак. Изблещен от ужас, той се надяваше, че сънува и ей сега ще се събуди.

— Ще ни водиш! — изсъска на педя от лицето му Хаджи Али.

— Ка-кво… къ-де? — едва преметна език езикът.

— Направо у Кабакчиоглу. И да не ти скимне да викаш; прерязвам ти гърлото като на пиле!

Ямакът едва сега проумя какво му готвят: да предаде вожда си, надеждата на простите войскари! Още неразмислил, той вече набираше въздух, за да излезе неговият вик по-силен. Но в същия миг две ръце вклещиха врата му.

Пред очите на ямака заигра, сърцето лупаше лудо, китките напираха в клупа въже — той падна като отсечен.

— Ще говориш ли? — без да изпуска шията му, съскаше Хаджи Али, а арнаутите гледаха двамината с кръвнишко безразличие. — Малко ти остава, ще говориш ли?

Ямакът беше се надценил; нали без мисъл се прежали, мисълта го разубеждаваше — неговата жертва би била напразна.

„Да“ — направи знак, та желязната хватка отмалко освободи гърлото му.

— Там… Първата къща вляво от фенера — прохърка той. — С един прозорец и четири стъпала.

Хаджи Али ловко напъха парцал в устата му.

— Двама ще останат при него. Разберат ли, че е излъгал, да го свършат!

Обърна се към дружината:

— Тръгваме! Дотам са триста аршина. Ако дебнем, може да ни усетят. Ще юрнем открито надолу. И без да ви казвам, знаете: един от нас не може се върна, не отнесем ли главата на Кабакчиоглу.

Всичко стана за броени мигове.

Арнаутите се понесоха из склона, като че се срива ронливият бряг — изсипаха се в Румели фанар и задръстиха късите му улички, преди кучетата да лавнат; колибата на Кабакчиоглу бе окръжена тяло до тяло, когато се чу лай, но още — нито един гърмеж; първият гръмна в мига, в който го заглушиха силни удари — арнаутите къртеха вратата; откъм кулата зачести стрелба, докато десетина убийци се намъкваха вътре и там под писъците на жени и тъщи преораха с ножове одъра, върху който спеше цялата рода Кабакчиоглу; вече започна бой, когато десетината извлякоха тежкия труп на вожда.

Двадесетте арнаути, незаети с тази работа, се отстрелваха — стражата бе сънена, стресната и сплашена, та не свърши много нещо. Цялата патърдия струва на Хаджи Али трима души.

Дружината изкачваше склона, сподирена от редки изстрели, нарамила Кабакчиоглу. Спря горе, при първия храсталак, стовари трупа. Из десетките рани на вожда кръвта струеше, като кога изстискваш сюнгер. Един арнаутин приклекна, разкопча ризата на Кабакчиоглу и много сръчно отдели главата му. Толкова е от човека.

Нагодиха главата в чулена торба. През гъсталака вървяха бавно — конете се дърпаха. Но щом излязоха на открито, понесоха се като бесни. Още една кърджалийска нощ. Последната.

През тази последна кърджалийска нощ далеко от Румели фанар — на отвъдния край на света — умираше друг един. Неговата смърт не беше ужас, огън, изстрели и писък — тя напомняше тихо завръщане. Връщаше се в родината Иван Замбин.

„Във Враца е пак гроздобер — най-хубавите дни във Враца… Между лозите по Веслец и Джамбазки връх белеят кърпи, шаренеят ръкави, бляскат малки огънчета — обеци и гривни. Мургави ръце се подават изпод шарения ръкав; колко неизказано красива може да бъде една женска ръка, най-топлото, най-грижливо и ласкаво, което е създал бог!…

На мама ръцете… или на кака? Защо ги държи върху гърдите ми, защо притиска тъй силно? Тежи, много… Но то е завивката — тежки са завивките тук! Но мене са завили с шарения козяк: черно и бозаво; с широки огнени черти. Мятаха го отгоре ми в каруцата, когато се прибирахме от лозе, а аз спях с глава върху маминия скут.

Сега козякът е постлан в стаята ми… Няма по-хубаво от тази стая, от полушумовете на нашата къща. Лозницата пред прозореца е почнала да жълтее — леко-леко, само по ръба на листата… Тежи ѝ гроздето, гроздето тежи на цяла Враца и тя бърза да го стъпче по-скоро във вино…

Няма нищо по-радостно от първите струи гроздова кръв в бакъра — плиска и клокочи като водата в улея на воденицата ни по Згориградската река… Двата ореха над воденицата, стадото бели гъски — яркобяло върху яркозелено.

Няма нищо по-ведро от утрините на воденица — пъстра сянка под орехите, празничен клокот на реката, приспиващо ручене на мелничния камък… Лежа под ореха, унесен в утринна дрямка, а през клоните плиска в лицето ми слънце, провижда се небето, бистро и дълбоко.

Наше слънце, наше небе — няма нищо по-сладко от у нас…“

— Иван Афанасиевич, не искате ли вода?

„Иля… Кога дойде под ореха Иля? И защо е облегнал длани върху гърдите ми? Тежи…“

— Приятелю… Помогни…

— Иван Афанасиевич!

Иля плаче. Навярно е научил, че има примирие.

— Ще свърши, приятелю… Ще скъсат примирието. Не може да има мир между тях и нас!… Трябва просто… време.

— Иван Афанасиевич, поискайте ми нещо! — с подпухнали от плач устни говори Иля.

— Там (не мога да вдигна глава, кое тъй страшно притиска?). Там е кръстът…

Иля го подава: стар, позлатен кръст.

„С него баща ми потегляше на чужбина. Носил го е още дядо ми. Муската, която пази всеки Замбин на път… Сега вече зная какво ми тежи — моята ръка върху гърдите ми. А къде е мамината? Тя се провира между лозовите листи, пръстите и търсят… разгръщат лозата, искат да се доберат до сърцето ѝ. Ето го! — голям, чер грозд, посребрен с прашец, недокоснат… Мамината ръка ще го отдели от лозата, ръцете на мама винаги събират и прибират за нас…“

— Майко!

— Аз съм, Иван Афанасиевич! Иля.

— Изпратете, приятелю, този кръст… на епископ Софрония.

Иля не разбра кога свърши Замбин; изглеждаше заспал. Сетне се сети, че като за заспал е твърде студен. Дръпна завивката над лицето му. Преди да излезе в ходника — там от часове търпеливо чакаше кварталмейстерът, за да опише вещите на умрелия без наследници, — Иля пъхна в пазвата си стария кръст и купчина изписани листове. Писмата на Софроний.

VI

И съвсем не за смърт напомняше този ярък юлски ден — денят, който Мустафа Байрактар избра за изпълнение на своята тайна мечта.

От седмици румелийските войски стояха под Стамбул. — Байрактар бе разбил стан около Еди-куле. С хладен ужас бяха наблюдавали похода му от Едирне към столицата везирите; никой не знаеше какви намерения има Румелия.

Убийството на Кабакчиоглу бе първият удар срещу противниците на Селим хан, непоправим. В една нощ те загубиха опора. Старият град бе уморен повече отвсякога — за кратко повярвал, че новата власт ще го увесели и нахрани, сега той изпитваше само презрение към нескопосните си управници, очакваше хладнокръвно края на Мустафовата власт. Кабакчиоглу бе едничкият, който можеше да тласне Стамбул към действие. Нямаше вече Кабакчиоглу.

На какво да се надържат везирите и шейх-ул ислямът? В Стамбул нямаше войска извън ямаците — посърнали и объркани след убийството на вожда (из Стамбул упорито се говореше, че сам Мустафа хан бил го наредил); извън няколко хиляди еничари, които високо заявяваха, че не ще изстъпят срещу еничарите на Байрактар.

Докато румелийската войска разпъваше шатри под Еди-куле, султан Мустафа се изтерза крайно. Той свикваше дневно по десет дивана, кълнеше се пред везири и придворни, че бил непричастен в смъртта на Кабакчиоглу, че не той е извикал войските от Едирне.

След като денонощия се съветва със своите приближени (без да подозира, че те вече са съвсем приближени на Байрактар), Мустафа хан стигна до мъдро решение: той обяви, че сам е заповядал да бъде изнесено из Едирне зеленото знаме на Пророка и бъде въведено в Топкапу с тържества, за които — о, чудо! — били необходими войските на цяла Румелия. Това ще рече да те поведат пред коня на сераскера — пленен и овързан, — а ти да разправяш с кървава уста, с прехапан език и разбити зъби, че тази войска води не сераскерът, ами ти.

Нейсе, Мустафа хан неволно услужи на Байрактар: никой стамбуллия не се усъмни в истинската цел на похода. Байрактар пристигнал — заговориха из града, — за да въдвори мир и ред, да постави на местата им самозабравили се евнуси и придворни готвачи. Байрактар, с една дума, иде в столицата, за да укрепи султановата власт — стига падишахът е бил кукла в ръцете на маскари.

Най-смешното е, че повярва в тази невероятна измислица Мустафа хан лично — нему много се щеше тя да излезе вярна. Яхнал алест жребец (май за първи път, откакто се възцари — нали все се криеше или го криеха), халифът се отправи към Еди-куле, за да приеме зеленото знаме.

Този път тълпата пред коня му не беше дотам гъста; Стамбул се отегчи от цялата година сеир. Султан Мустафа примигваше срещу юлското слънце и въпреки своите дарби на карагьозин не успя да изиграе благоволение. Нисък, слабоват, с дребни очи и рядка брада, трийсетгодишният падишах приличаше на преди време състарено от тайни пороци момче.

Щом пристъпи градските врати при Еди-куле, султанът закова кон: гледката би стреснала всеки владетел. Докъдето поглед стига, се белееха шатри — немирна Румелия бе обсадила столицата. „Не може да се мисли за бой…“ — съобрази Мустафа хан, а тия, които бяха наблизо, видяха как пребледнява.

Но нямаше време за разсъждения; срещу падишаха препускаше Байрактар. Като стена зад гърба му се носеха неговите хора. „Кърджалии!“ — изстина султанът. Ще рече, дойде часът кърджалии да влязат в Стамбул. Онова, от което дори Кара Фейзи трябваше да се откаже — тъй непостижимо изглеждаше то, — днес се сбъдваше: кърджалии в Стамбул!

Ами да. В първата редица зад Байрактар яздеше Гяур Имам с дружина, събирана из Еленско, Плевенско и Търновско. Дали рижият поп си спомняше Кара Фейзи и странния им разговор навръх Странджа? Дали усещаше гордост, че не големият главатар, а той (когото Кара Фейзи не би нарекъл и свой чирак) влиза с дружина в Стария град?

Не. Друго си мислеше Гяур Имам: „Господи, който отвърна лице от нас, та ни превърна силом в кръвници и обирници, виж ни днес, господи! От незапомнено време българинът преминава през Стамбул като каторжник, роб или осъден… Дойде ли най-сетне ред ние да разплачем мамата на Стамбул!“

Самото тържество премина чудесно. Шейх-ул ислямът благослови зеленото знаме; султанът нареди да разхвърлят няколко коша дребни пари на тълпата; Байрактар изслуша едното и насмешливо изтърпя другото, сетне скочи от седло, простря се ничком пред падишаха. И дълго лежа върху горещия калдъръм, докато Мустафа хан милостиво го подкани да се изправи, за да целуне края на златоткания му колан.

С това тържеството свърши. Тълпата пред Топкапу разочаровано изпроводи румелийските бюлюци. Има си хас Мустафа Байрактар да е бил път от Русчук до Стамбул само за да внесе свещеното знаме в сарая!

А Байрактар най-редовно си излезе из столицата, прибра се под своята шатра и се спотаи. Но не си и тръгваше. Ден, два, три.

Всичко досущ приличаше на обсада. И както при обсада, към шатрата на Байрактар се заточиха миротворци; по-досетливите бързаха да харесат на утрешния властник. Всеки път след такива разговори Стамбул узнаваше нова вест: сменен бил ковчежникът на двореца, главният конюх, кадиаскерите на Румелия и Анадола, шейх-ул ислямът.

Мустафа Байрактар управляваше Стамбул от стана си; чистеше ония първенци, които имаха пръст в миналогодишните работи.

Когато бе сменен шейх-ул ислямът, везирите настръхнаха: Байрактар несъмнено преследваше враговете на Селим. Стана толкова ясно, че го забеляза и султанът. Ни жив, ни мъртъв изкара Мустафа хан тия юлски дни. Струваше му се, че го съдят, а още не са му прочели присъда, но предугаждаше каква ще бъде тя.

А какво правеше Байрактар през същите дни; защо се мотаеше пред прага на победата си?

Кой може да разбере душицата на войника! (Нали хората го взимат за безразсъден, бързо убиващ чарк.) Войници са били чак дедите на Байрактар; с бойните си качества се издигна Мустафа ага до чин байрактар; с войнишката си вярност наведе Тръстениклията да го посочи за свой заместник. Нищо, освен бой и вярност не бе познал Байрактар през своите четирийсет и пет години — човек без семейство, без богатство, без живот извън войската.

Пак вярност принуди Байрактаря към този поход — думата, дадена на един вече забравен владетел. Някои сега искаха от Байрактар да действува като евнух от Топкапу; да убие едно султанче, подло изоставено от всички. (Съветваха го да прониже Мустафа хан при тържеството на зеленото знаме.) Това ли е доблестта на един воин, такава ли щеше да бъде победата му?

Цяла година готви Байрактар своя преврат, а в навечерието му почувствува нерешителност. Той знаеше, че открит бой с челядта на Топкапу би провалил всичко — първата жертва в този бой ще бъде Селим хан. А не намираше сили за коварство; то е толкова трудно за войника, колкото откритият бой за царедвореца.

Крачеше ден и нощ из шатрата си Байрактар — немлад, но още прав воин, — изпращаше до султана уж неизпълними заповеди (дано го предизвика), но султанът ги изпълняваше, снишаваше се все по-ниско пред новия повелител на Стамбул. Докато Байрактар поиска от Мустафа хан да го назначел за сераскер на всички войски в Империята и надзорник на всички аяни. Такъв чин държавата не познаваше.

Навярно не е имало тъй смешен ферман (Байрактар го получи в шатрата си на двайсет и трети юли) — ферманът, който премахваше сераскерите и пашите из Анадола и Румелия, като ги заменяше с единствен човек: Мустафа паша. Получи го, а не дойде на себе си половин ден — милостиви боже, каква стана тя! Караше да му го препрочитат, не вярваше на ушите си: може ли един султан да се превърне в панаирджийска маймуна!

Но ако Мустафа хан беше готов на последна низост, дано отърве престола си, нямаха какво повече да губят други двайсетина — везирите. Цели четири дни им подари Байрактар, та втасаха съвсем, за да създадат подобие на съпротива. Защото войникът не искаше победа без бой.

А призори на петия ден станът под Еди-куле бе разбуден от тревожна тръба — всички на крак!

Безброй сенки съпровождаха Байрактар през тия часове — ако е вярно, че умрелите за едно дело остават в редовете му; че живеещите (макар и вече непричастни) с едно дело продължават да вървят мислено с неговите стъпки.

Пристъпваше до сами Байрактар сянката на Пазвантоглу — човека, който две десетилетия бе събирал селяния и обидени войскари, за да ги поведе срещу Портата, но не намери сгода и смелост за това; яздеше от другата страна на Байрактар Кара Фейзи, който четвърт век държа султана без земя и рая, стигна Стамбул и бе смазан от величието му; пълнеха строя на румелиотите хиляди кърджалии, невидели вълшебния град, понеже сложиха кости из балканите и полята на Румелия, умряха с отворени очи — „Стамбул“, сякаш говореха те, надъхани от бълнуването на своя голям главатар; течеше през столицата измамената надежда на хиляди селяни — защитници на Видин; преминаваше през Стамбул най-сетне сбъдната робска разплата.

Никой не би разгадал приумиците на историята, тази истинска приказка, в която неделимо са преплетени железният закон с нелепата, смешна понякога, а по-често жестока случайност. Три десетилетия в земите на султана бушуваше размирие, многолико и разнопосочно. То бе единно само в едно: смърт на Селим хан! Кълнеше се, че не ще миряса, докато не получи главата на Селим.

И най-сетне, пред самия край на смутното време, Румелия изпълняваше своята трийсетгодишна закана: обединен, стохиляден поход срещу столицата.

Е, какво? Излиза, метежът е вървял по свой закон, преодолял е всички пречки и днес, на двайсет и осми юли осемстотин и осмата година, постига отдавна избраната си цел.

Ама коя именно цел постигаше днес размирието?

То се разливаше из стамбулските улици, за да разбие затвора на Селим хан и го възцари наново; за да си върне със сила владетеля, чиято смърт бе издигнало като свое знаме. Грешка на историята, а?

Не, все пак тия хиляди хора, немирясали вече трийсет години, бяха тук не за да избавят от затворничество Селим хан и извършат нещо нелепо от гледище на своята трийсетгодишна борба. Те не искаха да знаят как ще бъдат използувани от Мустафа паша и Байрактар; за тях днешният ден бе просто дълго мечтаният победен завършек на борбата.

Не близкото Селимово освобождение караше Румелия да ликува — то бе чистата радост на сбъдването, което трийсет години носиха в мечтите си десетки хиляди хора.

Шествието спря ненадейно. Мустафа паша Байрактар бе стигнал конака на великия везир.

Парливо нетърпение притисна хилядите: започваше! Румелиотите стояха наежени пред богатския конак, а Байрактар с три скока изкачи стълбата към селямлъка и потъна вътре.

Войските не изпуснаха много, вътре не се случи нищо неочаквано. Подкупени или подплашени, гавазите пропуснаха без дума Байрактар до сами Челеби Мустафа паша. Онзи — видял да нахълтва всевластният заповедник — се разтрепера с всяка своя част. Но Байрактар, без да посегне, изрева:

— Печатът!

Садразамът се бавеше или не разбираше: какъв печат, защо печат?

— Печатът на държавата! — ревна Байрактар все по-нетърпеливо.

Цялото последно действие от заговора трябваше да приключи за час; всичко друго би означавало краят на Селим хан.

Сега Челеби Мустафа проумя; разкопча халата, взе да шари по гърдите си — не успяваше да напипа връвта.

— Тебе ли ще чакам?! Ще ме заглавикваш ли, чучело!

И Байрактар тъй яко дръпна печата, че го откъсна от везирската шия. Онзи очакваше куршум, ала Байрактар вече слизаше през три стъпала на конака, вдигнал ръка: в нея тежеше чугуненият печат на Империята.

— Дръж, докато му намерим нов носител! — подхвърли го на чаушбашията.

— Ще чакаме тук шейх-ул исляма! — обърна се Байрактар към Гяур Имам. — Не можем без него. Върви! Доведи го жив или мъртъв!

Туй бяха приказки — на Байрактаря трябваше непременно жив мюфтия, за да подпише свещената фетва, с която Мустафа хан възвръща престола на Селима.

Докато чакаха мюфтията (а той не закъсня — не му държеше да се потрива), румелийските войскари преливаха от досада. Доведен пред Байрактаря, шейх-ул ислямът дълго се кланя и бъбра несвързани благословии — предусещаше, види се, че му се полага незавиден дял в насилието на двореца.

— Пред нас! — заповяда му кратко Байрактар.

Мюфтията се помъкна начело на войската. За туй, че той вървеше пеши, забави ход и тя. Все пак дойдоха скоро пред Първата порта.

За голямо удивление на шейх-ул исляма тя ги чакаше отворена. Чаушбашията беше се разпоредил, та Мустафа Байрактар влезе в първия двор като на султанов прием — ни глас, ни изстрел.

Средната порта също зееше без защита срещу насилието. Нея пък предаде бостанджибашията; никой придворен не залагаше днес на султан Мустафа, те се надпреварваха в предателство.

Гъмжеха вече от румелийски войскари двата големи двора, площадът пред Топкапу; румелиоти заобикаляха двореца; метежът го стегна в смъртна хватка.

Това е — размирието победи! Никой не се противеше на победата му, тя предизвестяваше за себе си цели три десетилетия, докато в столицата не остана човек, дето не я смята неизбежна. Днес стамбуллии присъствуваха на онова, което трябваше да стане. Бе неочаквано за тях само, че насили Топкапу не Пазвантоглу, не Кара Фейзи и не Али Янински, а един доскоро неизвестен, неотличен с успехи прост войник — Мустафа Байрактар.

Мустафа Байрактар стоеше пред Вратата на блаженствата — последната преграда към целта му. Да би го пронизал някой, Байрактар не би пуснал кръв — така изтръпна от напрежение. Той действуваше, сякаш бълнува, не на себе си. Сбъдването се оказа непосилно за войнишкия му ум — само воля крепеше още Байрактаря; водеше го само предаността: да спаси спасителя на Империята!

Разгърден, той разпореждаше войниците си. Целият дворец — освен султановите покои — беше в тяхна власт. Един подир друг при Байрактар довличаха овързани везири или готвачи, пленници на размирието. Не ги забелязваше; русчушкият аян слухтеше пред Третата врата.

Тя не се отвори.

Мъртва тишина изпълваше последния двор. Нейното величие объркваше войника: кой е той, та посяга върху дома на халифа? Насилието над Селим бе претворило Байрактар в Селимов защитник — не готвеше ли сега сам той насилие над друг султан?

Вече половин час Байрактар се колебаеше; губеше решаващи мигове. Бяха млъкнали и войскарите му, макар за тях задачата да не беше сложна: напред!

— Е-хе-хей! Какво ви е понесло пред покоите на всесветлия?

Гласът дойде изотгоре, та цялата войска вдигна очи. Там, над третата стена, се подаваше бръсната черна глава. Зъби и очи белееха в нея като пуканки. Така озъбен, арапинът изглеждаше, че се хили.

— Мерджан ага — подсказа някой край Байрактар. — Началник на черните евнуси.

Толкова бе нужно на Мустафа Байрактар: един иззад свещената стена да му се озъби.

— Я отваряй! — изкрещя той към скопака тъй яростно, че жилите на врата му се откроиха.

— Защо да отварям? Не е наредил султан Мустафа.

— Кой? — изригна войникът. — Кой, рече ти, скопена свиньо? Султан на скопците, това е Мустафа! Друг е нашият повелител, законният султан на Империята: Селим хан! Отваряй, твоята черна майка!

Безредни викове заглушиха гласа на Байрактар, войската се нажежи, дочула ругатни и псувня. Не един си пробиваше път напреде, мнозина обърнаха своите приклади към Вратата на блаженствата.

Изтълкувал другояче туй действие с пушките, Мерджан ага се досети, че е твърде удобен нишан с черната си глава върху синевата. И веднага се скри.

— Отиде да отвори! — изтълкуваха другояче пък изчезването му войскарите и отпуснаха приклади.

А Байрактар, с налети очи, с криво от напрежение лице, не изпускаше из поглед позлатената ключалка.

Тя не изскриптя.

Байрактар скочи от седлото, сграби през раменете шейх-ул исляма, помъкна го към малката вратца, вградена до голямата. Байрактар изкара пищов и взе да блъска с дръжката му по нея.

Отблизо се чуваше как отвъд говорят. Съветваха се.

— Отваряй! — ревна. — Мюфтията иска да посъветва Мустафа!

— Ами!… — измърмориха в отговор.

— Обади се и ти бе, пезевенк! — забравил, че се обръща към духовния глава, стръска го като коте Байрактар.

— Аз… аз съм де… Вярно, ще съветвам Мустафа хан… Пуснете ме! — изпелтечи мюфтията.

Мерджан ага полека открехна вратцата, колкото да се промъкне през нея един човек. Байрактар със замах напъха през отвора шейх-ул исляма, а тя веднага се приклопи. В суматохата оня бе изпратен без поръчение.

— Кажи на сополивия — викна, прилепен о вратцата Байрактар, — кажи му да се маха по дяволите! Нека подпише ферман, че се маха, така кажи!

Лек шум отвъд, бързи стъпки. Войникът се облегна о зида с лице към другите войници. Те не знаеха, че сега с всяка своя част той е при Селима, сякаш би могъл да го опази през страшните мигове, които течеха. „Аллах милостиви, бди над султана ни! — молеше се отчаяно. — Спаси най-достойния от Османовия дом, не позволявай да го сполети зло в часа, когато тържеството му е близко!“

Войскарите таеха дъх, дано отгатнат по шумовете отвъд съдбата на Селим хан.

Дали вече?… Стъпки идеха към вратата. За миг тя се разтвори, няколко чифта ръце изхвърлиха из нея тъмен вързоп и хлопна отново.

Вързопът плесна пред чизмите на Байрактар. Беше духовният глава. Проснат по корем, мюфтията се преструваше на примрял. Но Байрактар не се помнеше: грабна оня за фереджето и го изправи.

— Каква я свърши, а? — викна му в лицето.

— О-ле-ле! — отчетливо произнесе мюфтията; не успяваше да докара и жален глас към жалните си думи. — Боже всемогъщи… и всесилни…

— Другиму продавай тия! Говори!

— Не посягай! — противно изписка духовникът. — Не посягай на шейх-ул исляма! Смъртен грях…

— Аз мога ли?… — внезапно хладно прозвуча войнишкият глас, та мюфтията, досега болезнено замижал, се ококори.

— Мустафа хан ме изгони — заговори бързо той. — Накара да ме изхвърлят, „Ти си ортак на разбойници, рече, ти продаваш султана си. Да очистите Топкапу, рече, докато не съм започнал!…“ Той рече, не аз!

Сви се между яките длани на Байрактар, жалък до смях.

Байрактар изтърва шейх-ул исляма и пак заудря вратцата. Онзи се олюля, ама не падна — калдъръм е това. Шепнеше високо молитви, а войскарите го гледаха като ястреби — врабец. Личеше си, че слабо ги плашат смъртните грехове.

— Отваряй! — крещеше Байрактар през вратцата, докато тя пак се пооткрехна. Този път мюфтията се напъха, без да го блъскат. — Докарай работата докрай, иначе не ми се мяркай, чу ли!

Чакаха.

Чакаше изтръпнал Мустафа Байрактар и с ужас пресмяташе колко време трябва за едно убийство — твърде малко време. Чувствуваше, че не може да бави повече решението си. И все пак… а това е Вратата на блаженствата, свещен праг за всеки мюсюлманин!

„Дан… дан… дан… дан!…“ — силни, тъпи удари. Те изкараха Байрактар из вцепенението му.

Румелийците вече разбиваха Вратата на блаженствата. Размирието само помогна на своя вожд, само взе онова решение, което не бе по силите на войника.

Работа за няколко мига. Издънена, вратата поддаде: „Т-р-р-ах!“ — срина се тя под напора на цяла Румелия.

И в султанските покои нахълта най-сетне — най-сетне, след три десетилетия боеве! — размирието.

Повлечен от неговия разлив — защото собствените му нозе изведнъж омекнаха, — Байрактар прекрачи Блажения праг. Разливът потапяше хладния, засенчен двор, всяка педя калдъръм, цветните лехи; изкачваше се към покоя на халифа.

— Търсете султан Селим! — неистово викаше Байрактар. — Румелийци, войници на новия ред, не оставяйте султана ни на палачите! Намерете Селим хан!

Никой не го слушаше.

За някакви къси седмици размирието се подчини на Мустафа Байрактар, за да достигне по-леко целта си: разправа над Стамбул, над Топкапу! Сега вече Байрактар му беше излишен — размирна Румелия празнуваше своята победа, а празникът поминава и без водач.

Като обсебени вършееха румелийците светото място.

„Тъпчем калдъръма, по който са отпечатани само султански стъпки; газим лехи, към които не е посягал дори садразамът; къртим и трошим, крещим и псуваме! Ние — тук!“

Кой знае колко време изтече, докато Байрактар съзна, че никой не го чува и не ще го чуе. Огледа се безпомощно. Срещна едни само очи. На Гяур Имам. Едничко Гяур Имам не бе пиян от радост и мъст. Прекалено много бе понесъл и прекалено много загубил (дори своя бог), за да бъде все още способен на радост. Нищо не би могло да го възмезди — не и това, че той е тук.

— Гяур Имам! Нека двама потърсим Селим хан!

Онзи се приближи, залитащ срещу пороя румелийци.

Вече посред тълпата бяха двама — стари, самотни, чужди на тържеството войници.

— Нека потърсим ние Селим хан! — повтори Байрактар. — Твърде много време пропуснахме, дано не бъде късно!

Твърдо се изопна лицето на попа.

— Не! — отказа тихо той.

Но пролича, че съвсем за нищо на света това „не“ не ще стане „да“.

И Гяур Имам се остави да го повлече отново разливът. За миг Байрактар видя гърба му — попът се отдалечаваше тежко, подчертано бавно.

Трябваше сам да изпълни делото, което бе замислил сам. Байрактар стисна пищови, с войнишки ругатни и ритници заразблъсква тълпата, проправяше си път. Накъде? Какво знаеше Мустафа Байрактар за султановите покои и приемни?

Струваше му се, че се лута от часове; всичко в Третия двор бе задръстено. С напън се измъкна из разлива към единственото празно място. Край зида, зад разбитото крило на портата.

В каменния зид досами Вратата на блаженствата бе издълбана скамейка — Байрактар я забеляза току-що. Някой лежеше там, чудно спокоен под победния вик на размирието.

Беше трупът на Селим.

„Не!… Не!… — извика Мустафа Байрактар с цялото си същество; тъй всичко у него се противеше на тази чудовищна нелепост. — Невъзможно е, не може да бъде…“

У Байрактар се бореха желанията да приближи или побегне, та тяхното равновесие го задържаше на място. Тази неподвижност бе толкова чужда за сегашния час, че сепна неколцина. Отрезнели, те се изправиха около Байрактар, зад тях — нови и нови. Мина време, докато метежът изстине пак във войска. Хиляди мъже пред Блажения праг слушаха нещо неслушано: плача на един мъж.

Всичко бе неповторимо през тоя ден — връхния ден в една трийсетгодишна борба, — но от него хилядите мъстители щяха да запомнят, да сънуват и говорят за това: плача на Мустафа Байрактар.

Прегърнал трупа на Селим, Байрактар искаше да отмие със сълзи грозните следи на насилието (синините, позорната рана от изтръгната брада, зверски пречупената китка); Байрактар развързваше грижливо сякаш да не причини болка на своя владетел — клупа копринена връв от шията му; Байрактар снемаше, скрил с тялото си трупа — неговия раздран в предсмъртната схватка халат, окървавената гъжва.

Байрактар ридаеше и завършваше делото си: да представи чист и гологлав, по едно само тъмно фередже своя тъжен, изящен владетел пред бога.

Напусто бе готвил старият воин отново престол за Селима. Не за престола на Османовци, не за Стамбул, империята и осемнайсетото столетие бе създаден той. Твърде късно за един мъдрец и твърде рано за един просто просветен, просто мечтателен, просто изпълнен с достойнство, добра воля, жажда за действие и любов към красотата човек. Такива щяха да живеят, без да бъдат удушени, по-късно. На следващата граница между две времена.

Вече със сухи очи се повдигна Байрактар от трупа. Страшен.

— Смърт на убийците! — чуха като тръба гласа му. — Смърт на палача, който и да е той!

Из дворовете на Топкапу пак се разля размирието. Продължаваше неговият победен ден.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.